Справа № 440/269/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/3068/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       02 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю секретаря Симець В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк”, на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 22 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк” (правонаступником якого є АТ Комерційний банк „ПриватБанк”; в подальшому – „Банк”) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути зі згаданого відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2007 року у розмірі 13 516 грн. 49 коп. та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 21.06.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не виконував, в результаті чого станом на 23.01.2018 року у нього перед Банком виникла заборгованість у розмірі 13 516 грн. 49 коп., яка і є предметом позовних вимог і яка складається з: 320 грн. 20 коп. – тіло кредиту, 7 038 грн. 33 коп. – нарахованих відсотків за користування кредитом, 5 038 грн. 13 коп. – нарахованої пені, 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 619 грн. 83 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 2-4).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 320 грн. 20 коп. заборгованості за тілом кредиту згідно договору № б/н від 21.06.2007 року та 41 грн. 74 коп. судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 41-45).

Дане рішення оскаржила представник Банку.
Апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове – про задоволення позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що суд не врахував те, що в поданій до Банку заяві відповідач погодився на відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 22,8 % річних на залишок заборгованості і після її зміни з 01.01.2013 року з 22,8 % на 30,0 % річних (а у подальшому – і на 34,8 % та на 43,2 %) «відповідач надалі користувався платіжною карткою та коштами банку, а також здійснював погашення заборгованості по зміненій відсотковій ставці, що свідчить про схвалення таких змін».
Звертає увагу на те, що штрафи, які є предметом позовних вимог, передбачені пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 84-90).

Відповідач ОСОБА_1 , отримавши ще 06.01.2021 року апеляційну скаргу Банку та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06.11.2020 року про відкриття апеляційного провадження у даній справі з пропозицією протягом 15-ти днів подати до суду відзив на апеляційну скаргу (а.с. 103), до дня ухвалення судом даної постанови (02.02.2021 року) відзиву на апеляційну скаргу так і не подав. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У заяві позичальника від 21 червня 2007 року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також відповідальності у вигляді штрафів.
Позивач, як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі, своє право вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафів обґрунтовує посиланням на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як на невід`ємні частини спірного договору, які відповідачем не підписані.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягами з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту та штрафів, надані банком Витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддіввважає, що Витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника (відповідача), не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 червня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та штрафів.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування у частині умов відповідальності у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та штрафів.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки 5 038 грн. 13 коп. пені за несвоєчасне виконання умов договору та про стягнення штрафів до задоволення не підлягають за їх безпідставністю.

У заяві позичальника від 21 червня 2007 року сторони кредитного договору погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 22,8 % річних.
В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості долученого Банком в обґрунтування заявлених позовних вимог, базова ставка кредитування у розмірі 22,8 % річних Банком до спірних правовідносин застосовувалася лише до 31 грудня 2012 року включно, а з 01.01.2013 року без погодження з позичальником (докази про таке погодження у матеріалах справи відсутні) ця процентна ставка була збільшеною до 30,0 % річних (а у подальшому – і до 34,8 % та до 43,2 %): про наведені обставини позивач сам зазначає у поданій ним апеляційній скарзі.
Безспірною є та обставина, що внесені відповідачем гроші на погашення кредиторської заборгованості скеровувалися на погашення відповідних складових цієї заборгованості (тіла, відсотків, пені та штрафів) саме Банком.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що твердження Банку про те, що після збільшення останнім в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом з 22,8 % річних до 30,0 % річних (а у подальшому – і до 34,8 % та до 43,2 %: тобто – майже у 2 рази), «схвалювалося» (!!!) відповідачем, оскільки той «надалі користувався платіжною карткою та коштами банку, а також здійснював погашення заборгованості по зміненій відсотковій ставці», аж ніяк не може прийматися до уваги.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого Банком до позовної заяви, станом на 31.12.2012 року (останній день застосування Банком обумовленої з відповідачем процентної ставки у розмірі 22,8 %, після чого її було збільшено) заборгованість відповідача «за процентами» становила 10 грн. 40 коп. (а.с. 6-зворот).
Як стверджується самим апелянтом, після збільшення процентної ставки з 01.01.2013 року з 22,8 % на 30,0 % річних (а у подальшому – і на 34,8 % та на 43,2 %) «відповідач надалі користувався платіжною карткою та коштами банку, а також здійснював погашення заборгованості по зміненій відсотковій ставці»: наведене підтверджується також і вже згадуваним розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що вищезгадана заборгованість «за процентами» станом на 31.12.2012 року у розмірі 10 грн. 40 коп. у подальшому була неодноразово погашеною.
Відтак, за вищенаведених обставин, у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для задоволення і позовної вимоги про стягнення з відповідача 7 038 грн. 33 коп. нарахованих відсотків за користування кредитом. 

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк”, залишити без задоволення, а заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 22 вересня 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                 Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.