Номер провадження: 22-ц/813/5104/21 
Номер справи місцевого суду: 2/1522/8661/11
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
Головуючого- Гірняк Л.А.
Суддів - Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря – Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року  по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ІмексБанк» - правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_2  про стягнення суми заборгованості,-

                                                   ВСТАНОВИЛА:       
ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовних вимог.
20 грудня 2012 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, що набрало законної сили 17.07.2013 року та стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» за договором кредитної лінії №497 від 29.03.2007 року кредитну заборгованість у розмірі 67 943,92 євро; пеню нараховану за неналежне виконання зобов`язань -87246,82 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн та витрати на інформаійно-технічне забезпечення-120 грн.
18 березня 2020 року Приморський районний суд постановив ухвалу, що набрала законної сили , якою змінив ПАТ «Імексбанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
06.11.2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» відмовити посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду сповіщені належним чином.
       Апелянт ОСОБА_1 просить суд відкласти розгляд справи посилаючись на знаходження у відряджені за межами Одеської області. На підтвердження доказу надав посадочний документ Одеса-Харків від 31.01.2021 року та копію паспорта.
Судова колегія вважає, що за відсутні даних про перебування ОСОБА_1 у відрядження - клопотання не підлягає задоволенню.
       Відповідачка ОСОБА_2 просить суд відкласти розгляд справи посилаючись на перебування на самоізоляції у зв`язку з хворобою матері. При цьому доказі на підтвердження своїх підстав не надала.
Судова колегія приходить до висновку про відмову в клопотанні з огляду на наступне.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусу СОVID-19? з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня 2020 року установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: "помаранчевий" або "червоний", зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
У зв`язку з цим, та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З цих підстав, датою складання цього судового рішення 15.02.2021 року.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН
Апелянт зазначає, що знаходиться в зареєстрованому шлюбі із боржником ОСОБА_2 Стягувач ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до нього щодо повернення боргу дружини за рішенням суду, про яке він не знав.
Посилаючись на те, що кредитний договір укладений без його згоди, він є недійсним. 
При цьому посилається на правову позицію ВП ВС від 27 січня 2016 року ( справа №6-1622цс15),де суд дійшов висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладання договору про розпорядження спільним майном. Укладання такого договору свідчить про порушення йог оформи і надає іншому зі співвласників відповідно до ст.ст. 369,215 ЦК України право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Одночасно апелянт посилається на невірність розміру кредитної заборгованості. Зокрема на безпідставність стягнення процентів та пені, так як нараховані після дострокового припинення кредитного договору.
Крім того зазначає, що він не був залучений до участі в справі як третьої особи, що унеможливило захист його майнових прав як іншого співвласника на розпорядження спільним майном подружжя, поставило під загрозу все майно, що набуте під час шлюбу.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

 ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 
Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного. та залишити її без змін.
Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2012 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, що набрало законної сили 17.07.2013 року та стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» за договором кредитної лінії №497 від 29.03.2007 року кредитну заборгованість у розмірі 67 943,92 євро; пеню нараховану за неналежне виконання зобов`язань -87246,82 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700, 00 грн та витрати на інформаійно-технічне забезпечення-120 грн.
       Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 липня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилена, а рішення приморського районного суду м. одеси від 20 грудня 2012 року залишено без змін (а.с.171-175 т.2).
18 березня 2020 року Приморський районний суд постановив ухвалу, що набрала законної сили , якою змінив ПАТ «Імексбанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з 1999 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про його реєстрацію НОМЕР_1 . Належним чином завіреної копії матеріали справи не містять.
Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
З договору кредитної лінії №497 від 29.03.2007 року судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала у ПАТ «ІМЕКСБАНК» готівкові кошти з позичкового рахунку в сумі 95 000,00 Євро та зобов`язалась їх повернути в строк та в порядку , встановленому договором.
       Відповідно до п.12 Договору кредитної лінії № 497 від 29.03.2007 року кредит надавався для закінчення будівництва складських та офісних приміщень.
       В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту,сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги сторони уклали договір іпотеки, за умови якого Позичальник передає Кредитору в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,3 кв.м., що належить позичальнику на підставі договору Дарування від 21.03.2001 року.
Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що кредитний договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета кредиту або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:
- 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 
-2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом
Іпотечне майно,а саме АДРЕСА_1 , загальною площею 76,3 кв.м., належить позичальниці на підставі договору дарування від 21.03.2001 року та є особистим майном ОСОБА_2 в силу частини 1 п.2 ст. 57 СК України.
Посилання апелянта на відсутність нотаріально посвідченої згоди на укладання договору іпотеки в силу постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.01.2016 року (справа 6-1912цс15), на яку посилається апелянт, є підставою для оскарження самого договору іпотеки недійсним та не стосуються предмету спору щодо стягнення кредитної заборгованості.
Крім того, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах “Світлана Науменко проти України”, “Трегубенко проти України”, “Рябих проти Росії”), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах “Праведна проти Росії”, “Желтяков проти України”, п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.
Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі “Пономарьов проти України” з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (п.п. 41-42).
В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків.
У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: “Салов проти України”, п.93, “Проценко проти України”, п.26, “Кравченко проти Росії”, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення “помилки, що має фундаментальне значення для судової системи” (рішення у справі “Сутяжник” проти Росії”, п.38).
Оскарживши в ординарному порядку 06.11.2020 року рішення суду першої інстанції від 20.12.2012 року, тобто майже через 8 років, апелянт, належного обґрунтування поважності причин пропуску строку не надав та на обставини непереборної сили, як це передбачене пунктом 2 частини 2 статті 358 ЦПК України, які б виправдовували пропуск строку на апеляційне оскарження судового рішення, що набрало законної сили через тривалий час після його ухвалення - не послався.
Тому звернення скаржника зі скаргою про скасування рішення суду майже через 8 років після його постановлення, за відсутності непереборних обставин щодо причин поважності пропуску строку, буде порушенням принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata – принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення .
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

                                                 ПОСТАНОВИЛА:    
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                   Л.А. Гірняк

          Судді:                                    О.С.Комлева 

С.М. Сегеда