ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2021 р.                                                       Справа №914/1442/20
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                          Желік М.Б.
судді                                                                                                  Кордюк Г.Т.
                                                                                                           Скрипчук О.С.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій"  №340 від 21.10.2020 (вх.ЗАГС. №01-05/3035/20 від 27.10.2020) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 (повний текст складено 02.10.2020, суддя Ділай У.І.) 
у справі № 914/1442/20
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек-Євровєктранс", м. Київ 
до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій", м. Львів 
про стягнення 1639505,00грн за договором поставки № П-22 від 13.03.2019

за участю представників:
від позивача: Кебкал О.М. - адвокат ( в режимі відеоконференції)
від відповідача: не з`явився

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі №914/1442/20 позов     задоволено. Стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тек-Євровєктранс» 1639505,00грн основного боргу та 24592,60 грн. судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі №914/1442/20 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2020 справу №914/1442/20  передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя (суддя-доповідач), члени колегії - Кордюк Г.Т., Скрипчук О.С.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій"  №340 від 21.10.2020 (вх.ЗАГС. №01-05/3035/20 від 27.10.2020)  на рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі №914/1442/20 залишено без руху. Апелянта зобов`язано протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути недоліки апеляційної скарги, а саме  надати суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 36 888.90 грн.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 23.12.2020.
17.12.2020 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 розгляд справи відкладено на 03.02.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 задоволено клопотання ТзОВ "Тек-Євровєктранс" про проведення судового засідання, призначеного на 03.02.2021, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
В судове засідання 03.02.2021 представник позивача - адвокат Кебкал О.М. з`явився в режимі відоеконференції за допомогою власних технічних засобів, однак, під час розгляду справи не зміг надати пояснень внаслідок переривання зв`язку. 
У відповідності до ч.5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Апелянт явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.
Суд зазначає, що ухвала від 23.11.2020 про відкриття апеляційного провадження була направлена скаржнику на поштову адресу та отримана представником скаржника 27.11.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за №7901011175832. Вказаною ухвалою учасників апеляційного провадження було зобов`язано повідомити суду офіційні електронні адреси з метою направлення процесуальних документів у справі в електронній формі у відповідності до ст.120 та ст.242 ГПК України. У клопотанні апелянта про відкладення розгляду справи б/н від 22.12.2020 (вх.№01-04/7630/20 від 22.12.2020) вказано електронну адресу Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» - lzzk@lzzk.com.ua. Ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 про відкладення розгляду справи було відправлено на зазначену апелянтом електронну адресу.
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 зі справи "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи повторну неявку представника апелянта в судове засідання, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, технічну неможливість провести судове засідання в режимі відеоконференції, а також те, що явка сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представників за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Тек-Євровєктранс" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" про стягнення 1639505,00грн за договором поставки № П-22 від 13.03.2019.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» та ТзОВ "Тек-Євровєктранс" було укладено  договір поставки №П-22 від 13.03.2019, на виконання умов якого позивач поставив відповідачу щебінь гранітний на загальну суму 1   975   505,00 грн., відповідач товар прийняв, однак оплатив лише частину вартості товару - 340   000,00 грн. Відтак, позивач просив стягути з відповідача кошти за поставлений товар в розмірі 1 639 505,00 грн.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги повністю, вказував, що сторонами договору поставки №П-22 від 13.03.2019 чітко узгоджено послідовність та форму вираження необхідності у закупівлі відповідачем у позивача певного товару - подання заявки на отримання товару та попередня оплата товару у розмірі 100%. Без передоплати у постачальника не було обов`язку здійснення поставки, а здійснення поставки на свій ризик без попередньої оплати, не надає права позивачу вимагати оплати такого товару. Також відповідач вважав обраний позивачем спосіб захисту неналежним, оскільки вірним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є повернення безпідставно збреженого майна на підставі ст.1212 ЦК України. 
Ухвалюючи оскаржене рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар у розмірі 1639505,00 грн. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.
Так, скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції відхилив доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо недотримання послідовності та форми вираження необхідності у закупівлі відповідачем у позивача певного товару, а саме подання заявки та здійснення попередньої оплати у розмірі 100%, оскільки позивачем до матеріалів справи долучено копію заявки №2 від 21.03.2019 та надано пояснення щодо заявки №1. Водночас, вказані докази не було долучено позивачем до позовної заяви, в матеріалах справи відсутні будь-які клопотання про поновлення строку на подання таких доказів, копія заявки №2 від 21.03.2019 не була надіслана відповідачу у відповідності до вимог ч.9 ст.80 ГПК України, що унеможливило надання відповідачем належної оцінки такому документу з точки зору його достовірності. Окрім того, в матеріалах справи відсутня заявка №1, проте, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення позивача щодо цієї заявки, які не є засобом доказування в розумінні ст. 73 ГПК України. Наведені порушення положень ч.8,9 ст.80 ГПК України, ст.236 ГПК України призвело до неправильного встановлення обставин щодо дотримання позивачем тих умов, виключна сукупність яких є підставою для продажу та поставки позивачем певного товару відповідачу, а саме - подання заявки на отримання товару та попередньої оплати в розмрі 100%.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки аргументам відповідача про неналежний спосіб захисту порушеного права позивача та неправомірно не врахував положень ст.1212 ЦК України в контексті того, що у даному випадку наявні підстави у позивача для заявлення вимоги про повернення товару як безпідставно набутого, а не про оплату такого товару. Скаржник покликається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №636/4948/14-ц.
Окрім того, скаржник зазначає, що не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду, Господарський суд Львівської області розглянув справу за відсутності відповідача. А саме, ухвалу суду від 10.09.2020, якою судове засідання було призначено на 22.09.2020, відповідач отримав 18.09.2020, тобто з порушенням ч.4 ст.120 ГПК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, а оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Так, позивач зазначає, що сторони уклали договір поставки товару, а згодом додаткові угоди та специфікації до вказаного договору, постачальник належним чином поставив покупцеві щебінь гранітний, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, довіреностями представника відповідача на прийняття товару. Копія заявки №2 від 21.03.2019 міститься у додатках до позову та була надіслана відповідачеві, що підтверджується описами вкладення в цінний лист. Часткову оплату поставленого товару підтверджують копії банківських виписок, що додані до позовної заяви. За результатами належного виконання договору позивач зареєстрував відповідні податкові накладні, надавши відповідачеві право на формування податкового кредиту. Належне перевезення товарів для відповідача підтверджується відповідними залізничними накладними. Таким чином, відповідач погодив умови поставки, прйняв товар та частково оплатив його, що свідчить про наявність між позивачем та відповідачем господарських зобов`язань на основі договору поставки. Позивач вважає безпідставним покликання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №636/4948/14-ц, оскільки фактичні обставини у цій справі є відмінними від спірних, натомість покликаєиться на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, відповідно до якої набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.3 ч.3 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Як вказує скаржник та зазначено у вступній частині оскарженого рішення представник відповідача був відсутній у судовому засіданні у справі №914/1442/20, призначеному в приміщенні Господарського суду Львівської області на 22.09.2020.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.09.2020 було закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 22.09.2020, зобов`язано відповідача забезпечити явку повноважного представника в судове засідання. Вказану ухвалу відповідач отримав 18.09.2020, що підтверджується копією поштового конверта та інформацією, отриманою за результатами відстеження поштового відправлення №7901413425770 на офіційному сайті АТ «Укрпошта», які додано до апеляційної скарги.
У відповідності до вимог ч.4 ст.120 ГПК України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Цей термін може бути скорочений судом у випадку, коли цього вимагає терміновість вчинення відповідної процесуальної дії (огляд доказів, що швидко псуються, неможливість захисту прав особи у випадку зволікання тощо).
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неналежне повідомлення про дату та час розгляду справи із врахуванням вимог ч.4 ст.120 ГПК України, оскільки відповідно до п.1 розділу ІІ Нормативів та нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури від 28.11.2013 №958, нормативний строк пересилання (тобто, час установлений для пересилання поштових відправлень від об`єкта поштового зв`язку місця приймання до об`єкта поштового зв`язку місця вручення) для місцевої кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становить три дні. 
Із врахуванням наведених нормативних строків пересилання поштової кореспонденції відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції в судовому засіданні 10.09.2020 під час призначення розгляду справи по суті на 22.09.2020 не врахував вимог ч.4 ст.120 ГПК України щодо завчасного повідомлення сторони про дату та час розгляду справи. 
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника щодо неналежного повідомлення про дату та час розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕК-ЄВРОВЄКТРАНС» як постачальником та Державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» як покупцем було укладено договір поставки №П-22 від 13.03.2019, відповідно до пункту 1.1 якого, позивач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити та передати у власність товар - щебінь гранітний, відповідно до Специфікації, що наведена у Додатку № 1 до Договору, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти і оплатити товар.
Відповідно до п.1.2. договору сторони погодили, що якісні і кількісні характеристики товару, що є предметом поставки за цим договором, визначаються у специфікації, що додається до цього договору і є його невід`ємною частиною. Також Специфікація має містити: найменування товару, кількість, фракцію, одиниці виміру, умови поставки, ціну за одиницю товару, суму (п.2.1. договору).
Відповідно до п.4.1. договору поставка товару здійснюється на підставі заявок (додаток №2) покупця, попередньо погоджених з постачальником, викладених в письмовому вигляді. Заявка на поставку товару має містити: найменування товару, фракцію, кількість, строки, реквізити одержувача товару (точне й повне найменування одержувача, його залізничний код, код ЄДРПОУ, юридичну адресу, точне найменування станції призначення та код станції призначення) - п. 4.2. договору.
Постачальник не пізніше наступного робочого дня направляє (повертає) факсимільним зв`язком заявку про поставку товару, що підтверджує погодження сторонами умов поставки відповідної партії товару (п.4.3. договору).
Обов`язок постачальника вважається виконаним у момент поставки товару на станцію призначення покупця (одержувача). Товар вважається поставленим датою отримання покупцем (одержувачем) від перевізника товару, про що свідчить відмітка (штемпель) на залізничній накладній (п.4.7. договору).
Кожна партія товару, що поставляється постачальником оформлюється наступними документами: специфікація, рахунок фактура, видаткова накладна, залізнична накладна (п.5.1. договору). 
Відповідно до виставленого постачальником рахунку-фактури, покупець оплачує замовлену партію шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок постачальника суми передоплати в розмірі 100% вартості замовленої товару. Інші умови можуть бути погоджені шляхом підписання додаткової угоди (п.6.1. договору).
Відповідно до п. 11.1. цей договір набуває чинності з дати укладення, підписання уповноваженими представниками сторін і діє по 31.12.2019 включно, але в будь-якому випадку до остаточного вионання сторонами своїх зобов`язань, а відповідно до п.11.2. договору припинення його дії з будь-якої причини не звільняє покупця від проведення розрахунків за поставлений товар.
Також 13.03.2019 сторони уклали специфікацію №1, затвердивши найменування товару - щебінь гранітний, фракцію - 5-20, одиниці виміру - тони, кількість товару - 2100, умови поставки - СРТ мт.Львів, ціну за одиницю - 465,00 грн., загальну вартість з ПДВ - 976   500,00 грн.
У специфікації №2 від 29.03.2019 до договору поставки сторони затвердили найменування товару - щебінь гранітний, фракцію - 5-20, одиниці виміру - тони, кількість товару - 2100, умови поставки - СРТ мт.Львів, ціну за одиницю - 495,00 грн., загальну вартість з ПДВ - 1   039   500,00 грн.
До позовної заяви додано копію заявки №2 від 21.03.2019, відповідно до якої покупець просив поставити щебінь грнітний (фракція 5-20) кількістю 2100 тонн протягом 2019 року відповідно до договору поставки №П-22 від 06.03.2019 та специфікації до договору (а/с 19, том 1).
Також копію вказаної заявки було направлено відповідачу разом з копією позовної заяви та доданими документами, що підтверджується описом вкладення в цінний лист (п.4 опису) з проклеєним трек-номером пошти, поштовою накладною та фіскальним чеком про оплату послуг пошти.
Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про те, що суд взяв до уваги докази, без дотримання вимог ч.8 та ч.9 ст.80 ГПК України.
Додатковою угодою №1 від 09.04.2019 до договору поставки сторони збільшили орієнтовну суму договору з 1   000   000,00 грн. до 10   000   000,00 грн., виклавши п.2.3. договору поставки №П-22 від 13.03.2019 у новій редакції.
Поставка товару на загальну суму 1979505,00 грн. підтверджується копіями видаткових накладних долучених до матеріалів справи (оригінали оглянуто судом): № 66 від 19 березня 2019 року на суму 951 390,00 грн з ПДВ; № 92 від 01 квітня 2019 року на суму 66 330,00 грн з ПДВ; № 93 від 03 квітня 2019 року на суму 198 990,00 грн з ПДВ; № 94 від 05 квітня 2019 року на суму 33 165,00 грн з ПДВ; № 99 від 08 квітня 2019 року на суму 364 815,00 грн з ПДВ; № 100 від 15 квітня 2019 року на суму 364 815,00 грн.
Видаткові накладні відповідають вимогам, встановленим для первинних документів у ч.2 ст.9 Закону України «Про  бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». 
Також матеріали справи містять копії довіреностей №84 від 18.03.2019 та №110 від 01.04.2019, виданих ДП «ЛЗЗК» Процику І.Є. на отримання віл ТзОВ «ТЕК-Євровєктранс» щебеню фракції 5-20 кількістю дві тисячі сто тон та три тисячі п`ятсот тон відповідно.
Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату по замовленню №62 від 14.03.2019 на суму 951   390,00 грн. (з ПДВ) та по замовленню №76 від 01.04.2019 на суму 1   028   115,00 грн. (з ПДВ), за якими відповідач здійснив часткову оплату товару на загальну суму 340   000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку за 04.06.2019, 23.07.2019, 02.08.2019 та 13.11.2019.
Також матеріали позовної заяви містять копії податкових накладних, що підтверджують відображення господарський операцій позивача в податковому обліку,  та копії залізничних накладних, що підтверджують перевезення щебеню постачальником відповідно до умов договору поставки. 
Позивач направляв відповідачу претензію №П-55 від 13.03.2020 та вимогу про виконання грошового зобов`язання №110/04-2020 від 27.04.2020 на суму 1639 505,00 грн., однак, відповідач залишив вказані вимоги без реагування.
Відповідно до вимог п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача з оплати за поставлений товар в розмірі 1 639 505,00грн. 
Так, згідно із заявкою №2 було здійснено поставку товару по накладних № 92 від 01 квітня 2019 року на суму 66 330,00 грн з ПДВ; № 93 від 03 квітня 2019 року на суму 198 990,00 грн з ПДВ; № 94 від 05 квітня 2019 року на суму 33 165,00 грн з ПДВ; № 99 від 08 квітня 2019 року на суму 364 815,00 грн з ПДВ; № 100 від 15 квітня 2019 року на суму 364 815,00 грн з ПДВ. 
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції взяв до уваги пояснення позивача щодо заявки №1 та поклав в основу прийнятого рішення недоведені припущення є безпідставними з огляду на те, що матеріали справи містять копію накладної №66 від 19 березня 2019 року на суму 951 390,00 грн з ПДВ, що частково оплачена відповідачем, а пояснення позивача були взяті до уваги для розуміння правової позиції щодо доводів відповідача про недотримання порядку подання заявок на поставку товару.
В силу положень частини 1 статті 692 ЦК України, обов`язок покупця з оплати товару виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Отже, покупець зобов`язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. 
Відповідно до частини 3 статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в інших формах. Отже, сторона договору поставки, яка прийняла поставлений товар на виконання такого договору, не повідомивши протилежну сторону про прийняття товару на відповідальне зберігання, не вправі відмовитись від виконання зобов`язань з розрахунку за отриманий товар, незважаючи на те, що умовами договору поставки передбачалась 100% передоплата товару, оскільки протилежне матиме наслідки зловживання правом з боку одержувача товару. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 905/102/17.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар у розмірі 1639505,00грн.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежність обраного позивачем способу захисту, оскільки  матеріали справи свідчать, що спірну поставку товару було здійснено в межах договірних зобов`язань сторін, що виключає застосування до цих правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, у якій Верховний Суд зазначив, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті   202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
Апеляційний суд не бере до уваги постанову Верховного Суду у справі №636/4948/14-ц від 30.05.2019, на правові висновки у якій покликається скаржник, оскільки така постановлена за інших фактичних обставин спору, зокрема, у справі №636/4948/14-ц було встановлено відсутність договірних відносин між сторонами.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5   статті 236 ГПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.
Враховуючи те, що судове засідання відбулось за відсутності представників сторін, у відповідності до положень ч.5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення постанови у цій справі є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій"  №340 від 21.10.2020 (вх.ЗАГС. №01-05/3035/20 від 27.10.2020)  - відмовити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі №914/1442/20 - залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.287,288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 15.02.2021.

                     Головуючий суддя                                        Желік М.Б. 

                                             суддя                                                   Кордюк Г.Т.

                                         суддя                                                             Скрипчук О.С.