УХВАЛА
31 березня 2021 року 
Київ
справа №640/23467/19
адміністративне провадження №К/9901/34774/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Єресько Л. О., Жука А. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про зобов`язати вчинити дії, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 (суддя - Вєкуа Н. Г.) і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020 (колегія суддів у складі: Беспалова О. О., Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.),
УСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому просив:
- зобов`язати першого заступника Голови Служби безпеки України видати наказ про звільнення з військової служби (з виключенням із списків особового складу) підполковника ОСОБА_1 (М-251149) за підпунктом «ж» пункту 1 частини п`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто з підстав припинення Контракту через систематичне невиконання умов Контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця);
- зобов`язати Службу безпеки України здійснити виплату ОСОБА_1 (М-251149) усього належного йому грошового утримання (грошового забезпечення) та компенсації за не отримане ним речове майно за весь період військової служби - у розмірі на день ухвалення рішення суду.
На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного контракту  про проходження військової служби в Службі безпеки України, відповідач зобов`язаний був забезпечувати позивачу дотримання соціально-економічних, політичних, особистих прав, зокрема, фінансове та матеріально-технічне забезпечення. Проте усупереч вимогам законодавства, відповідач у липні 2018 року припинив виплати позивачу грошового забезпечення, в зв`язку із чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2020 провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання першого заступника Голови Служби безпеки України  видати наказ про звільнення з військової служби (з виключенням із списків особового складу) підполковника ОСОБА_1 (М-251149) за підпунктом «ж» пункту 1 частини п`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто з підстав  припинення контракту через систематичне невиконання  умов контракту  командуванням (за бажанням військовослужбовця) було закрито.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент подання позову спірні правовідносини було врегульовано Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за № 512/31964 (далі - Інструкція № 515. Інструкцією № 515, яка набрала чинності з 01.03.2018, було запроваджено новий порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, при цьому Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 23.01.2008 № 35/ДСК та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.01.2008 за № 71/14762 (далі - Інструкція № 35) було визнано такою, що втратила чинність. Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу IV Інструкції № 515 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників або керівників, здійснюється на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ, що готуються підрозділами кадрового забезпечення та погоджуються з відповідними фінансовими і юридичними підрозділами. При цьому відповідно до пункту 2 глави 1 розділу IV Інструкції № 515 за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, а у випадках, коли такі строки не визначені- зберігається лише протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження. Оскільки підпунктом «в» пункту 48 Положення, відповідно до якого позивача було  зараховано у розпорядження,  не було визначено конкретний строк (термін) перебування у розпорядженні, то суди дійшли висновку, що нарахування і виплата грошового забезпечення позивачу мала здійснюватися тільки протягом шести місяців з моменту зарахування його у розпорядження, тобто з 12.09.2017 до 12.03.2018. Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено довідкою фінансово-економічного управління Служби безпеки України № 21/2/2-605 від 09.06.2020 та не спростовується позивачем, виплата грошового забезпечення йому здійснювалась по 16.07.2018 включно, тобто понад встановлений термін. Крім того, відповідно до пункту 1 глави 1 розділу IV Інструкції № 515 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників або керівників, здійснюється на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ. Згідно з абзацом третім пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції № 515 після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених пунктом 48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках коли такі строки не визначені - після спливання шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці. При цьому, військовослужбовцям, які зараховані у розпорядження відповідних начальників або керівників і на яких, відповідним наказом (розпорядженням) по особовому складу покладено тимчасове виконання обов`язків (завдань) за посадами, грошове забезпечення виплачується у порядку та розмірах, визначених цією Інструкцією (пункт 8 глави 1 розділу IV Інструкції № 515). Суди встановили, що відносно позивача не було видано відповідного розпорядчого акту (наказу, розпорядження) по особовому складу про покладення на нього тимчасового виконання обов`язків (завдань) за відповідною посадою, а також відсутні рапорти його керівництва і, як наслідок, - рішення Голови Служби безпеки України про виплату йому грошового забезпечення, тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про виплату грошового забезпечення за певний період часу його перебування у розпорядженні. Крім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідно до наказу Голови СБУ від 20.02.2020 № 240-ос/ДСК позивачу нараховано та здійснені всі належні йому при звільненні з військової служби грошові виплати, в тому числі: грошова компенсація за речове майно, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 1575 від 13.03.2020, компенсація за невикористану відпустку, згідно розрахунково-платіжною відомістю № 1576 від 13.03.2020 року, а також вихідна допомога при звільненні, відповідно до розрахунково-платіжної відомості № 1716 від 13.03.2020.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким зобов`язати Службу безпеки України здійснити виплату ОСОБА_1 усього належного йому грошового забезпечення відповідно до вимог Інструкції № 35 за весь період військової служби - у розмірі на день ухвалення рішення суду.
Зі змісту касаційної скарги встановлено, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Ухвалою Верховного Суду від 05.01.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою   ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. Зазначає, що позивач безпідставно посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 805/2723/17-а, оскільки позивача у цій справі було звільнено у 2017 році, на момент коли була чинна Інструкція № 35 та не існувало Інструкції №  515. 
Ухвалою Верховного Суду від 30.03.2021 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Підставою відкриття касаційного провадження з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, було посилання скаржника на неправильне застосування судами норм матеріального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 805/2723/17-а.
Пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі  №  910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №  922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №  910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №  2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц).
У справі № 805/2723/17-а, на яку посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, предметом судового розгляду була правомірність встановлення позивачу з 01.08.2016 надбавок та премії у меншому розмірі, невиплата позивачеві грошового забезпечення та грошової винагороди за участь в АТО. Питання нарахування та виплати позивачу надбавок не було предметом цього спору. Крім того, предметом позову була бездіяльність відповідача в частині невиконання вимог пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 та пунктів 4.9, 4.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 № 772, при звільненні позивача з військової служби у 2017 році. Отже, Верховний Суд, вирішуючи питання щодо виплат позивачу сум у цій справі застосував норми права, що діяли (були чинними) на момент виникнення спірних правовідносин у 2017 році (виведення особи у розпорядження, її звільнення), а саме: Інструкції № 35 та Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 1294 від 07.11.2007.
У справі, що розглядається, звернення позивача до суду обумовлене тим, що з 16.07.2018 йому була припинена виплата грошового забезпечення відповідно до Інструкції № 515, яка була чинною на момент припинення здійснення виплати позивачу грошового забезпечення. Інструкцією № 515 було встановлено новий порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, при цьому Інструкцію № 35 визнано такою, що втратила чинність.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що на момент відкриття судом першої інстанції провадження у справі № 805/2723/17-а, на яку посилається скаржник, Інструкції № 515 не існувало. Також окремо Верховний Суд звертає увагу на те, що у справі №  640/23467/19 факт виведення та перебування ОСОБА_1 у розпорядженні позивачем не оскаржується.
Таким чином, з аналізу справи № 805/2723/17-а та справи № 640/23467/19, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.
Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/34774/20 у справі № 640/23467/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про зобов`язати вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
Л.О. Єресько 
 А.В. Жук ,
Судді Верховного Суду