КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 752/4605/19           Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Номер провадження: 22-ц/824/9130/2020                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І,М., Іванченка М.М.,
при секретарі - Перебитюку А.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та стягнення страхового відшкодування, за зустрічним позовом  Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» до ОСОБА_1 про стягнення надмірно сплаченої суми страхового відшкодування, - 
 
ВСТАНОВИВ:
 
В Голосіївський районний суд міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» (далі - ПрАТ «СК «Вусо», відповідач) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та стягнення страхового відшкодування. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовала тим, що 04 червня 2016 року о 18 год. 50 хв. під час руху автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 по вул. Гетьмана в м. Києві зі сторони               вул. Виборзької в м. Києві в напрямку вул. Смоленської в м. Києві від вказаного автомобіля від`єдналося заднє ліве колесо, яким було травмовано пішохода ОСОБА_3 . 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_3 помер на місці пригоди. 
Винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_2 .
Висновком судово-медичної експертизи № 1570 від 15 червня 2016 року та довідкою про причину смерті встановлено, що причиною смерті ОСОБА_3 є черепно-мозкова травма, яка утворилася від удару тупим предметом, що за формою та природою утворення відповідає обставинам, наведеним в постанові слідчого. 
Постановою старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції у м. Києві Натальчук О.Д. від 27 грудня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 12016100000000780 від 04 червня         2016 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди за ознаками кримінального  правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі ч. 1   п. 2 ст. 284 КПК України.
Між ПрАТ «СК «Вусо» та ОСОБА_4 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 листопада 2015 року № АЕ 5678968, за яким, страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страховиком шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Golf» 
д.н.з. НОМЕР_1 .
Позивач зазначила, що вона є дружиною померлого ОСОБА_3 , особою похилого віку (82 роки), яка будувала побут разом з загиблим, проживаючи з ним однією сім`єю, є непрацездатною особою з 26 січня1998 року в силу досягнення пенсійного віку. Померлий постійно та в повній мірі підтримував її як фінансово (в межах власних доходів), так і особисто. 
Вона, 11 вересня 2018 року зверталася до ПрАТ «СК «Вусо» з заявою про виплату страхового відшкодування, спричиненого внаслідок ДТП, що мала місце 04 червня 2016 року. В зв`язку з чим, 21 вересня 2018 року відповідачем було сплачено на її рахунок суму в розмірі 21 694,26 грн., а також листом,                   вих. № 7599/931675 від 21 вересня 2018 року позивача було повідомлено, що вказана сума складається з 17 400 грн. моральної шкоди та 4 303,26 грн. витрат на поховання, підтверджених чеками. З виплатою позивач не погоджується, вважає її розмір безпідставно зменшеним.
За таких підстав, ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК «Вусо», на її користь, з урахуванням виплаченої 21 вересня 2018 року суми страхового відшкодування, яка складається з 17 400 грн. моральної шкоди та 4 303,26 грн. витрат на поховання, 39 205,74 грн. страхового відшкодування. 
ПрАТ «СК «Вусо» звернулося у Голосіївський районний суд міста Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь страхової компанії 4 294,26 грн. грошових коштів.  
В обгрунтування зустрічного позову, ПрАТ «СК «Вусо» зазначило, що за результатами розгляду заяви про виплату страхового відшкодування та скарги, поданої донькою загиблого ОСОБА_5 , останній було відшкодовано документально підтверджені витрати на поховання у розмірі 4 303,26 грн., після чого, 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, за наслідками розгляду якої, 21 вересня 2018 року страховиком було повторно виплачено ОСОБА_1 4 303,26 грн. витрат на поховання.
Листом від 11 грудня 2018 року № 9996, ПрАТ «СК «Вусо» зверталося до ОСОБА_1 щодо повернення в добровільному порядку на рахунок страхової компанії витрат на поховання, проте, на даний час, кошти нею не повернуті.  
Позивач за зустрічним позовом вважає, що відсутні правові підстави вважати обґрунтованим право ОСОБА_1 на отримання та володіння цими коштами, тому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь  ПрАТ «СК «Вусо» кошти у розмірі 4 294,26 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі                           1 921,00 грн., а всього - 6 215,26 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня         2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Вусо» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та стягнення страхового відшкодування,  зустрічний позов ПрАТ "СК «Вусо» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про стягнення надмірно сплаченої суми страхового відшкодування, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Вусо»  скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
В частині відмови ПрАТ «СК «Вусо» в задоволенні зустрічного позову, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року залишити без змін.
Вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від             06 березня 2020 року щодо відмови у задоволеннів її позовних вимог є безпідставним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм  матеріального та процесуального права, з огляду на те, що обставини справи досліджені судом неповно, однобічно та упереджено, висновки суду першої інстанції не відповідають наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до істотного порушення її права на справедливий суд, принципів об`єктивності, справедливості та неупередженості судочинства, що є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, ПрАТ «СК «Вусо» заперечувало проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 до страхової компанії, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Вусо» без змін з тих підстав, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від       06 березня 2020 року є законним та обґрунтованим, прийнятим при повному дослідженні судом матеріалів справи та доказів на які посилалися сторони, на основі правильного застосування норм матеріального і процесуального законодавства, зазначило, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, так як доводи апеляційної скарги дублюють вимоги позовної заяви та не спростовують мотивів обґрунтування рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги та залишенні без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від           06 березня 2020 року з наступних підстав. 
Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
В ст. 89 ЦПК України зазначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
З ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Відповідно до вимог чинного законодавства України, порядок отримання страхового відшкодування за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового  страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються КонституцієюУкраїни, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове  страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
За правилами ч. 1, п. 2 ч. 1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. 
Шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
З п. 27.2 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону  - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Пунктом 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених п.п. "г" і "ґ" п. 41.1 та                     п.п. "в" п. 41.2 ст. 41 цього Закону - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить                            12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 
За змістом ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи і доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальне обов`язкове пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. 
Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Для отримання  страхового відшкодування, матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП встановлено спеціальний порядок, який включає  в себе  обов`язкове подання потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, страховику заяви про страхове відшкодування з поданням документів, перелік яких закріплений у п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого; його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік; розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. 
В ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що документами, які підтверджують перебування на утриманні є довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від нього допомоги, що була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на час його смерті.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 04 червня 2016 року о 18 год. 50 хв. під час руху автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 по вул. Гетьмана в м. Києві зі сторони вул. Виборзької в           м. Києві в напрямку вул. Смоленської в м. Києві від вказаного автомобіля від`єдналося заднє ліве колесо, яким було травмовано пішохода ОСОБА_3 . 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 помер на місці пригоди. 
Винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_2 .
Позивач у справі ОСОБА_1 , є дружиною померлого ОСОБА_3 .
Також судом встановлено, що між ПрАТ «СК «Вусо» та ОСОБА_4 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 листопада 2015 року                      № АЕ 5678968, за яким страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 . 
Згідно умов договору, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 100 000,00 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн. 
Постановою слідчого управління ГУНП у м. Києві від 27 грудня 2017 року, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016100000000 від       04 червня 2016 року по факту вказаної ДТП закрито на підставі п. 2 ч. 1                ст. 284 КПК України. 
Для виплати страхового відшкодування, спричиненого внаслідок ДТП, що мала місце 04 червня 2016 року, ОСОБА_1  звернулася до ПрАТ «СК «Вусо» із заявою від 11 вересня 2018 року.
Страховиком, відповідно до заяви позивача, 21 вересня 2018 року виплачено на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за вказаним страховим випадком, що стався 04 червня 2016 року у розмірі 21 694,26 грн., з яких:              17 400 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4 303,26 грн. - витрат на поховання, що підтверджується страховим актом № 09167-24 та платіжним дорученням № 21494 від 21 вересня 2018 року.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26 січня       1998 року є непрацездатною у зв`язку з досягненням пенсійного віку. 
Померлий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 також був непрацездатною особою у зв`язку з досягненням пенсійного віку.
Тобто, позивач, та її чоловік на момент ДТП були непрацездатними та обоє отримували пенсійне забезпечення (самостійний дохід). 
Викладене підтверджується довідками, виданими Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, в яких вказано, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в           м. Києві (Солом`янський район) та отримує пенсію за віком, яка на час виникнення зазначених подій, виплачувалась їй у розмірі 1 440,86 грн., ОСОБА_3 знаходився на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Солом`янський район) та отримував пенсію за віком з червня 2015 року по червень 2016 року у розмірі 1 733,12 грн. 
Аналізуючи вище викладене та наведені нормативно-правові акти, апеляційний суд вважає, що Голосіївський районний суд міста Києва при розгляді даної справи прийшов до правильного висновку про те, що факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. 
Також, згідно аналізу приписів заначених законів та ст. 1200 ЦК України право на  відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого мають фактично дві групи осіб: непрацездатні особи, які є утриманцями загиблого та його діти; працездатні, що доглядають за дітьми померлого до певного віку.
В даній справі підлягає доказуванню особою, яка вимагає страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого, належність до однієї з цих груп, а якщо особа належить до такої групи то необхідно доказати розмір доходу потерпілого (померлого) та факт знаходження на утриманні. Тобто, надати документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого (померлого), його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсії, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника (п.п. «е», п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку, дружина загиблого має самостійний дохід (пенсію), який є вищим ніж прожитковий мінімум, встановлений законом на дату смерті потерпілого, а наявність факту, що ОСОБА_1 знаходилась на утриманні свого чоловіка, отримувала від нього постійну та суттєву матеріальну допомогу від якої залежить її існування нічим не підтверджено.
Непрцездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
Оскільки предметом позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, та моральної шкоди, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування позивача на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується доказами, які є в справі.
Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, для набуття права на утримання, непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, який на час виникнення спірних правовідносин на одну особу з розрахунку на місяць для працездатних осіб складав: з 01 січня 2016 року - 1 378 грн.,  01 травня 2016 року - 1 450 грн., 01 грудня 2016 року - 1 600 грн.; для осіб, які втратили працездатність складав: з 01 січня 2016 року - 1 074 грн.; з 01 травня 2016 року -  1 130 грн., з 01 грудня 2016 року - 1 247 грн.
За таких обставин, колегією суддів не приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 , які викладені в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги, як допустимі докази на підтвердження перебування її на утриманні потерпілого надані нею документи: копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 виданого на ім`я ОСОБА_1            26 січня   1998 року (пенсіонер за віком), довідку Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вих. № 108-12841 від 24 вересня 2019 року про спільне проживання ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (потерпілий), довідку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про доходи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , надану за вих. № 213091/02 від 27 вересня    2019 року, що містить відомості про їх доходи за попередній календарний рік до настання ДТП, довідку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Київ вих. № 7964/02 від 14 січня 2019 року про відсутність інформації щодо звернення позивача за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника в зв`язку з тим, що вони не є достатніми та допустимими доказами перебування позивача на утриманні потерпілої особи в розуміння ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».   
Так як ОСОБА_1  не надано суду належних та допустимих доказів того, що її дохід був менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що на час смерті чоловіка, вона перебувала на його утриманні та потребувала матеріальної допомоги, що він надавав їй таку допомогу, так як факт проживання однією сім`єю із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні, що має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, Голосіївський районний суд міста Києва  дійшов обґрунтованого висновку про відмову їй у задоволенні позовних вимог.
Рішення суду в частині відмови ПрАТ «СК «Вусо» у задоволенні зустрічного позову не оскаржувалось, тому в апеляційному порядку не переглядалось.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що Голосіївський районний суд міста Києва розглядаючи справу по суті обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування ОСОБА_1 шкоди заподіяної смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування, та ухвалив у справі законне судове рішення з додержанням норм  матеріального і процесуального права,  тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня                     2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

 
Головуючий:                                                                     О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                І.М. Білич 

      М.М. Іванчненко