Номер провадження: 22-ц/813/4659/21 
Номер справи місцевого суду: 520/2160/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення надмірно сплачених грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року, Публічне Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в якому просив постановити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором №OD40AU07100770 від 05.05.2006 року у сумі 105479,34 грн.
 
       У червні 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим (Том І: а.с. 51-53). 
       У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» надмірно сплачені кошти 75670,50 грн., понесені судові витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 13 100 грн. та судовий збір у розмірі 887 грн. (Том І: а.с.213-215). 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення надмірно сплачених грошових коштів залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим задоволено.
Визнано припиненим договір поруки №0770Р, укладений 05 травня 2006 року між Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 . 
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду,  ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  задовольнити, а в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін.
В судове засідання, призначене на 18.03.2021 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.
05.03.2021 року до канцелярії апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява, у якій остання просить розглянути справу без її участі та у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року залишити в силі.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 також надійшла на електрону пошту апеляційного суду заява, у якій представник просить розглянути справу без участі ОСОБА_1 та його представника, у задоволенні апеляційної скарги – відмовити та залишити рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року без змін. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , банком не оскаржується, тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2006 року ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 20242 дол. США для наступного: 12951 дол. США – на споживчі цілі, 7291 дол. США - на сплату страхових внесків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,96% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення – до 03 травня 2013 року і зі сплатою комісії в сумі 0,25% на місяць від суми виданого кредиту.
У якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту №OD40AU07100770 05 травня 2006 року між ОСОБА_2 і КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки.
Окрім того, у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль Chevrolet, модель Aveo, 2006 року випуску, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором і договором поруки станом на 01.09.2011 року утворилась заборгованість за договором кредиту №OD40AU07100770 від 05.05.2006 року в сумі 13350,65 дол. США (що на той час складало 106427,38 грн.), з яких : 
-заборгованість за кредитом - 8464 долари США, що еквівалентно 67472,47 гривень, 
-заборгованість по процентам за користування кредитом 2794,24 доларів США, що еквівалентно 22274,84 гривень, 
-заборгованість по комісії за користування кредитом –647,60 доларів США, що еквівалентно 5162,47 гривень, 
-пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором –1444,81 долари США, що еквівалентно 11517,60 гривень. 
21 лютого 2012 року Київський райсуд м. Одеси ухвалив заочне рішення, яким задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ОD40AU07100770 від 05 травня 2006 року в розмірі 13350,65 дол.США звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Chevrolet, модель Aveo, 2006 року випуску, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Способом звернення стягнення суд визначив: реалізацію предмета застави вказаного автомобілю ПАТ “КБ “Приват Банк”, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою–покупцем, зі зняттям вказаної застави з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ “КБ “ПриватБанк” всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 
На виконання вказаного судового рішення ПАТ КБ «Приватбанк» 20.03.2014 року реалізував автомобіль Chevrolet, модель Aveo, 2006 року випуску за 34000 грн., що на той час дорівнювало 3428,18 дол. США. Отримані від реалізації автомобіля грошові кошти Банк направив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (це сума 3105,81 дол. США) і 322,37 дол. США – в рахунок погашення вартості юридичних послуг.
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», районний суд виходив з того, що вимоги банку не містяться на вимогах Закону (в частині стягнення відсотків, пені) і є недоведеними (в частині тіла кредиту і комісії). Разом з тим, місцевий суд також дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, оскільки банк звернувся з вимогами до поручителя лише в 2016 році, тобто з пропуском строку позовної давності. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно із ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Судовим розглядом справи встановлено, що з грудня місяця 2009 року позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за договором кредиту щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом.
Також судом вірно встановлено, що звернувшись у березні 2011 року до суду із позовом про звернення стягнення на заставне майно, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та пені за порушення умов договору.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив 23.02.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» і звернув стягнення заборгованості за кредитним договором №OD40AU07100770 від 05.05.2006 року на заставний автомобіль Chevrolet, модель Aveo, 2006 року випуску, що належав на праві власності позичальнику ОСОБА_1 .
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про те, що вимоги банку не підлягають задоволенню.
У доводах апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що коштів від реалізації автомобіля виявилося недостатнім для погашення заборгованості в повному обсязі, у зв`язку із чим Банк має право на стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі нарахованих на час звернення до суду із вимогою про дострокове виконання кредитного договору. 
Разом з тим, вищевказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.2 ст. 582 ЦК України, оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, заставодавець здійснив оцінку предмета застави – автомобіль Chevrolet, модель Aveo, 2006 року.
При цьому, відповідач ОСОБА_1 зазначав, що оцінка предмета застави була заниженою і на той час не відповідала ринковим цінам на схожі автомобілі такої ж марки та моделі того ж випуску. 
Крім того, відсутність у ОСОБА_1 заборгованості перед КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 05.05.2006 року підтверджуються і висновком експерта №173 від 01.08.2017 року (т.1а.с.157-2001) та висновком експерта №196 від 11.02.2019 року (додаткова експертиза) (т.2 а.с. 143-148).
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
Що стосується задоволення судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення договору поруки, слід зазначити наступне.
Так, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 ст. 559 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, посилаючись саме на положення ч.4 ст.559 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 , просила суд визнати договір поруки, укладений між нею і Банком припиненим, тому як кредитним договором встановлено строк виконання зобов`язання 03.05.2013 року, позов Банк надав до суду і вимагав стягнути заборгованість і з поручителя 22.02.2016 року, тобто з порушенням встановленого законом 6 місячного терміну для пред`явлення вимог до поручителя.
З урахуванням вищевикладеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України.
Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд помилково застосував ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки згідно п. 12 договору поруки №0770/Р від 05.05.2006 сторонами погоджено, що порука припиняється після закінчення 7 (семи років) з дня настання терміну повернення зобов`язань за кредитним договором, та враховуючи, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 21.02.2012 року було змінено термін повернення кредиту, то саме з дати ухвалення рішення, на думку апелянта, слід відраховувати термін припинення поруки, який спливає 21.02.2019 року, є помилковими, з огляду на таке. 
Порука - це строкове зобов`язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку  припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України).
Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 цього Кодексу.
Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора і суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Банк 05.08.2010 надіслав одночасно позичальнику та поручителям вимоги про дострокове повернення наданих кредитних коштів, в яких повідомив про наявність заборгованості та необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором (повернення сум кредиту та процентів)  протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги та погасити заборгованість у повному обсязі. Якщо кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов`язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.
Вказаний висновок відповідає правовий позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (провадження №6-53цс14). У постанові Великої Палати  Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа №408/8040/12) вказано, що Велика Пала Верховного Суду погоджується з висновком у зазначеній справі та не вбачає підстав для відступлення від нього.  
Судом встановлено, що останній строк виконання основного зобов`язання кредитного договору настав 03 травня 2013 року, тому саме з цієї дати  рахується початок шестимісячного строку дії поруки.
Оскільки Банк не звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , як до поручителя за договором поруки №0770/Р від 05.05.2006 року, тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання цього договору поруки припиненим.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов  висновку щодо  задоволення  зустрічного позову ОСОБА_2 ..
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам.
Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення надмірно сплачених грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26.03.2021 року.

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  О.С. Комлева

Л.А. Гірняк