КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №761/18089/20                                                                       головуючий у суді І інстанції: Притула Н.Г.
провадження №22-ц/824/3156/2021                                                 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 січня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червня 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5000,00 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення кожною дитиною повноліття.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Як зазначає позивач, шлюб між сторонами не розірвано, при цьому, вони проживають разом, однак незважаючи на зазначене, у подружжя склались неприязні стосунки. При цьому, сторони мають окремий бюджет, не ведуть спільного господарства, а відповідач не виконує покладені на нього обов`язки по утриманню та вихованню дітей, у зв`язку з чим позивач самостійно здійснює утримання спільних з відповідачем дітей, а тому звернулась до суду з даним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києвавід 15 жовтня 2020 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.  
Не погодившись із вказаними судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.Вказує, що основною метою звернення з позовом є забезпечення всебічного і повноцінного розвитку дітей. Зазначає, що відповідачем жодних офіційних роздруківок із карток та копій платіжних доручень на підтвердження щомісячних витрат на дітей не надано. Звертає увагу суду, що відповідачем не виконується укладений сторонами договір, а тому позивач була змушена звернутись до суду із даним позовом. 
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що шлюб між сторонами не розірвано, сторони проживають з дітьми разом за однією адресою, при цьому, правочином укладеним між сторонами не встановлено відповідного зобов`язання, за яким відповідач має надавати конкретну суму коштів на утримання дітей, суду не надано доказів, що відповідач ухилявся від виконання такого зобов`язання, крім того, враховуючи, що у відповідності до положень СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина - в даному випадку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову, так як вбачається, що діти проживають як з батьком, так і з матір`ю, а отже, суду не доведено, що відповідач не виконує свої обов`язки по утриманню, у відповідності до вимог діючого законодавства України.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 19 липня 1996 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Сторони спільно мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Батьками згідно із свідоцтвами про народження дітей зазначені: ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_1 - мати.
27.06.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, відповідно до п. 13 якого, подружжя домовилось, що бере участь у вихованні і утриманні дітей у відповідності із чинним законодавством. Крім того, сторони домовились про додаткові матеріальні (грошові) витрати чоловіка на утримання дітей подружжя (оплата навчання, лікування, оздоровлення, заняття спортом та інших потреб), а також у разі необхідності на утримання дружини (оплата лікування, оздоровлення, відпочинку та інші потреби).   
Встановлено, що сторони разом з неповнолітніми дітьми проживають у АДРЕСА_1 , батько дітей в достатньому розмірі не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. ч.  2, 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.
За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії; Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 №712/4702/19 (провадження №61-929св20).
Стосовно наявності укладеного між сторонами шлюбного договору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Із змісту пункту 13 шлюбного договору вбачається, що подружжя бере участь у вихованні і утриманні дітей у відповідності із чинним законодавством. Крім того, сторони домовились про додаткові матеріальні (грошові) витрати чоловіка на утримання дітей подружжя (оплата навчання, лікування, оздоровлення, заняття спортом та інших потреб), а також у разі необхідності на утримання дружини (оплата лікування, оздоровлення, відпочинку та інші потреби).   
Відповідно до ч. 2 ст. 93, ст. 94, ч. 1 ст. 95, ч. 2 ст. 99 СК України шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Судом встановлено, що шлюбний договір не містить конкретних умов, а саме щодо встановлення строків та розміру виплати коштів на утримання дітей, що не відповідає ст. 9, ч. 2 ст. 93 СК України, ч. 1 ст. 189 СК України.
Також встановлено, що відповідач у своїх поясненнях (відзиві на позовну заяву) вважає, що надає матеріальну допомогу на утриманні неповнолітніх дітей, на підтвердження зазначеного факту надав  свої розрахунки щомісячного утримання дітей за останні роки.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про те, що відповідач у повному розмірі надає матеріальну допомогу позивачу на утриманні дітей, оскільки розрахунок надання матеріальної допомоги не може бути належних доказом без первинних фінансових документів щодо здійснення таких витрат.
Інших документів на підтвердження утримання в достатньому розмірі своїх неповнолітніх дітей  відповідач не надав. 
Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у позові є та обставина, що діти проживають разом з батьками в одному приміщенні та подружжя перебуває у шлюбі, оскільки факт перебування сторін у шлюбі або не перебування у шлюбі, не впливає на обсяг їх батьківських прав та обов`язків. Крім того, сторони у пункті 13 шлюбного договору визначили, що чоловік бере на себе обов`язок щодо додаткових витрат на дітей та дружини. Зазначений пункт договору та договір в цілому в судовому порядку недійсним визнаний не був.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки  судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що відповідач виконує умови шлюбного договору та надає кошти на утримання дітей.
У своїх поясненнях відповідач зазначає про наявність постійного доходу (12 років зареєстрований приватним підприємцем і отримує офіційний дохід) у власності має садовий будинок та декілька земельних ділянок у Київській області.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
З урахування наведеного, враховуючи стан здоров`я відповідача, а також його матеріальний стан, та те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, апеляційний суд доходить висновку, що на утримання неповнолітніх дітей відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі - 5000,00 гривень на кожну дитину щомісячно.
Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що відповідач сумлінно виконує сімейні обов`язки, не заслуговують на увагу, оскільки вказане не підтверджується жодними належними доказами.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.
Тобто, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. ст. 141, 181, 182 СК України та практикою Верховного Суду.
Відповідно до  ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви судовий збір підлягав сплаті у розмірі 840,80. Позовні вимоги задоволено, позивач звільнена від сплати судового збору, тому, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 5000,00 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення кожною дитиною повноліття.
Стягнути з  ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) в дохід держави судові витрати в розмірі 840,80 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «26» січня 2021року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко    	
Судді	О.І. Сліпченко     І.В. Іванова