Справа № 133/331/17
Провадження № 22-ц/801/3/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року	Справа № 133/331/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Денишенко Т.О., Оніщука В.В.
за участі секретаря судового засідання Лучицького А.О., Терещук С.В., представника АТ КБ «Приватбанк» Роя В.Л., розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008 відповідачка отримала кредит в розмірі 34 703,80 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.09.2018.
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі встановленому договором.
Свої зобов`язання за кредитним договором відповідачка не виконує, внаслідок чого станом на 10.01.2017 має заборгованість перед банком в сумі 91 471,54 (доларів США), з яких: 
- 24 969,46 (доларів США) - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 
- 10 047,67 (доларів США) – заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 
- 56 454,41 (доларів США) – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Так як законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.
Таким чином, заборгованість до стягнення становить 24 969,46 (доларів США), яка складається з наступного – 24 969,46 (доларів США) - заборгованість за кредитом (тілом кредиту).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачкою 19.09.2008 було укладено договір поруки з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 .
Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.
Відповідно до умов Договору поруки, а саме: п. 5, банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором VIKWGA0000000741.
Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (рах. № НОМЕР_3 , МФО 305299, Код ЄДРПОУ 14360570 ) заборгованість по тілу кредиту у розмірі 24 969,46 доларів США, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.01.2017 року складає 674 674 (шістсот сімдесят чотири тисячі шістсот сімдесят чотири) грн. 81 коп., за кредитним договором № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008 року.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (рах. № НОМЕР_3 , МФО 305299, Код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 10 120 грн 12 коп. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 19.09.2008 між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № VIKWGA0000000741, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 34703,80 (доларів США), зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % на рік та укладено додаткову угоду до кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 21.02.2008 (а.с.15-21). 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачкою 19.09.2008 та 07.02.2013 позивачем було укладено договори поруки з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 (а.с.22-23).
Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.
Відповідачі станом на 10.01.2017 заборгували позивачеві 24969,46 доларів США (заборгованість за тілом кредиту), що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.01.2017 становить 674674,81 грн. (а.с.4-8).
Крім того, відповідно до умов Договору поруки, а саме: п. 5, банком 25.01.2017 було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором VIKWGA0000000741 та сплати кредитної заборгованості.
На адресу відповідача ОСОБА_1 також було направлено повідомлення про необхідність погашення кредитної заборгованості. ( а.с.9-14 ). Однак на день розгляду судом справи, заборгованість відповідачами не погашена. 
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальниками кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а тому: з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню сума кредитної заборгованості по тілу кредиту – 24 969,46 доларів США, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.01.2017 складає 674674,81 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зараз і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За правилами статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтовуючи свої доводи в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції їй безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи, а оскільки вона не погоджується з поданим банком розрахунком заборгованості, так як вважає, що не всі кошти, які вона вносила на погашення кредитних зобов`язань банком враховані у розрахунку заборгованості, просила апеляційний суд призначити дану експертизу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2020 року у справі призначено судово-економічну експертизу.
Згідно висновку експерта № 595-1/12/2020 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 04.12.2020 року в межах наявних в матеріалах справи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 10 січня 2017 року не узгоджується з умовами кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008 та розрахунковими документами щодо видачі та погашення кредиту за цим договором, а саме:
-в межах наявних матеріалів відсутні документальні підтвердження оплати страхових платежів у розмірі 345,80 доларів США (148,20 доларів США та 197,60 доларів США) на поточний рахунок Страхової компанії «Інгосстрах», як передбачено умовами кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008;
-в межах наявних матеріалів відсутні оформлені, відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ з організації касової роботи банків документальні підтвердження видачі кредитних коштів на суму 561,31 доларів США;
-під час дослідження розрахунку станом на 10.01.2017 року та виписки по рахунку № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 за період з 19.09.2008 року по 21.05.2020 року облік заборгованості за основним боргом не узгоджується з умовами додаткової угоди б/н від 21.02.2013 року до кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008, а саме умовами додаткової угоди не передбачено збільшення за основним боргом.
Відповідно до вимог ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.
У відповідності до ст. 89 ЦПК, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання висновків викладених в експертному досліджені № 595-1/12/2020 від 04.12.2020 належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 78,79 ЦПК та погоджується з поданими банком доказами стосовно того, що тіло кредиту складає 24 969,46 доларів США, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.01.2017 складає 674 674,81 грн та відповідає умовам договору та волі сторін договору, оскільки висновок експерта не спростовує як факт отримання позичальником кредитних коштів так і наявності утвореної заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком експерта щодо відсутності документального підтвердження оплати страхових платежів у розмірі 345,80 доларів США, оскільки кошти які перераховані для сплати страхових платежів відображені у виписці по рахунку НОМЕР_4 . Банківська виписка має статус первинного документу. Крім того на підтвердження перерахунку зазначених коштів надані платіжні доручення, а саме платіжні доручення № PT026B0Z3Q від 16.09.2011 року, № PT027B0DJB від 17.09.2010 року, № PT028B0H0Q від 18.09.2009 року, № PT028B0IGQ від 18.09.2009 року, № PT028B0Q6D від 18.09.2012 року, №BOJ19B002O від 19.09.2008 року, № PT029B09QQ від 19.09.2013 року, № BOJ19B002S від 19.09.2013 року.
Крім іншого, колегія суддів не погоджується з висновком експерта щодо перенесення на прострочку заборгованості за основним боргом в розмірі більшому, ніж передбачено графіком погашення заборгованості, оскільки різниця між графіком погашення та розміром поточної заборгованості в розрахунку, наданому банком, свідчить не про перенесення заборгованості на прострочку в більшому розмірі, а про погашення тіла кредиту з деяким випередженням графіка і відповідне зменшення заборгованості по тілу кредиту.
Також апеляційний суд не погоджується з висновком експерта в частині неузгодження основного боргу з умовами додаткової угоди б/н від 21.02.2013 року до кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008.
Відповідно до п. 1 додаткової угоди, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 , що виникла на дату підписання такої угоди, зменшується на 46 823,35 доларів США.
Згідно п. 5 додаткової угоди сторони погодили Додаток 1 (графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невідємною частиною цієї додаткової угоди.
Відповідно до п. 6 додаткової угоди, погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно графіку погашення кредиту.
За додатковою угодою ОСОБА_1 зобов`язана вносити щомісячні платежі в розмірі 803,37 доларів США, з яких 324,88 доларів США нараховані відсотки та 478,50 – тіло кредиту.
Як встановлено в судовому засіданні позивачка такого графіку погашення заборгованості не дотримувалась.
Разом з тим, відповідно до додаткової угоди, сторони погодили, що залишок за кредитом дорівнює 36 127,30 доларів США.
В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, коли та в якому розмірі погашала заборгованість за додатковою угодою. Представником банку по всіх сумах погашення заборгованості дано пояснення на погашення яких складових заборгованості направлені кошти. Як було встановлено, всі кошти, які вносились позивачкою, відображені в розрахунку заборгованості, крім того, основні проплати, такі як 9 000 доларів США, 1000 доларів США були направлені саме на погашення тіла кредиту, в свою чергу ОСОБА_1 не надала доказів відсутності заборгованості за кредитним договором. 
Отже згідно розрахунку розміру заборгованості, який проведений банком станом на 10.01.2017 року, кредитна заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становила 24 969,46 доларів США, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.01.2017 складала 674 674,81 грн. На час розгляду справи положення кредитного договору та додаткової угоди не оспорені та є чинними.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-84, 89, 243, 263 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Враховуючи викладене, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом апеляційний суд визнає належним та допустимим доказом, з огляду на що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення кредитної заборгованості підлягають задоволенню в межах заборгованості, яка утворилась станом на 10.01.2017 року та на час звернення банку до суду в розмірі 24 969,46 доларів США.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
       Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                 В.П. Рибчинський
Судді:                                                 Т.О. Денишенко
                                                                               В.В. Оніщук