Ухвала
 
01 березня 2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 283/530/20
провадження № 61-2510ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у справі за позовом Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року Міністерство оборони України та Житомирський обласний військовий комісаріат звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з відповідача на користь Міністерства оборони України в особі Житомирського обласного військового комісаріату безпідставно набуте майно, а саме – грошові кошти у розмірі 362 500,00 грн. 
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув ОСОБА_2 , захищаючи суверенітет та територіальну цілісність України. Загальна сума одноразової грошової допомоги, яка підлягала виплаті сім`ї загиблого військовослужбовця становить 725 000,00 грн. Для отримання вищевказаної допомоги звернулися члени родини: син ОСОБА_3 та мати ОСОБА_1 . Спочатку матері загиблого було виплачено половину допомоги у розмірі 362 500,00 грн. У подальшому комісією Міністерства оборони України було відмовлено сину у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки статус дитини має особа до досягнення повноліття, а ОСОБА_3 досяг повноліття та на час загибелі батька не навчався, тобто син не має правового статусу дитини та утриманця загиблого. За таких обставин, невиплачені сину загиблого кошти у розмірі 362 500,00 грн. перераховані на рахунок ОСОБА_1 . Отже, мати загиблого отримала всю суму одноразової грошової допомоги в сумі 725 000,00 грн. Після цього судовим рішенням у справі № 283/1586/17, яке набрало законної сили, зобов`язано Міністерство оборони призначити та виплатити сину загиблого одноразову грошову допомогу у розмірі Ѕ від 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті військовослужбовця – 362 500,00 грн. Платіжним дорученням зазначена сума перерахована Житомирським обласним військовим комісаріатом сину загиблого воїна. Отже, сім`я ОСОБА_2 всупереч положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» отримала кошти у сумі 1 087 500,00 грн, замість передбачених законодавством 725 000,00 грн. Позивачі наполягають на тому, що помилково виплачені матері загиблого ОСОБА_1 кошти у розмірі 362 500,00 грн підлягають поверненню, на підставі статті 1212 ЦК України.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі за безпідставністю.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, прийшов до висновку, що у даній справі порушено питання стягнення одноразової грошової допомоги, яка не підлягає поверненню, оскільки доказами, які містяться у матеріалах справи, спростовується допущення Житомирським обласним військовим комісаріатом рахункової помилки та недобросовісності з боку матері загиблого, тобто відповідача.
У лютому 2021 року Міністерство оборони України звернулося засобами поштового зв`язку з касаційною скаргою на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 362 500,00 грн, який не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2020 року та постанова Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у справі за позовом Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик