Номер провадження: 22-ц/813/2790/21 
Номер справи місцевого суду: 520/15205/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів від суми позики,-

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

03.07.2019 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Корой Д.І. звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 1587248,40 грн., а також проценти від суми позики у розмірі 1627116,94 грн.
При цьому посилаючись на те, що 07.10.2011 року, 10.08.2012 року та 11.08.2020 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав від позивача суму коштів еквівалентну 60582,00 доларів США. На сьогодні борг не повернуто, 19.06.2019 року позивачем надіслано на адрес відповідача вимогу про повернення боргу. Стороною позивача зроблено розрахунок процентів від суми позики, які позивач також просить стягнути з відповідача.
Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 530, 625, 1048-1050 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково, постановлено:
стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) борг у розмірі 1325248,04 грн. /один мільйон триста двадцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 04 копійки/;
в іншій частині вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення боргу та процентів від суми позики, – відмовити;
Стягнути з  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 10510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 03 листопада 2020 року  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої апелянт просить – скасувати зазначене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 
Апелянт, вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим у частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за розпискою від 07.10.2011 року на суму 10000 доларів США, адже ухвалене за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що тягне його часткове скасування та ухвалення нового рішення у відповідній частині, виходячи з наступного.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зміст розписки від 07.10.2011 року не підтверджує укладення між сторонами договору позики.
Факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 10000 доларів США за розпискою від 07.10.2011 року встановлено судом та визнано відповідачем, тому у разі відхилення судом правової кваліфікації відносин між сторонами, як договору позики, останні повинні бути стягнені на підставі положень Глави 83 ЦК України як безпідставно набуті.
Апелянт наголошує, що законодавством не закріплено вимог про обов`язкову наявність у тексті розписки інформації про отримання особою грошових коштів саме у борг, на що безпідставно посилається суд першої інстанції.
Також зазначає, що зміст власноруч написаної відповідачем розписки про отримання грошових коштів від 07.10.2011 року свідчить про фактичне отримання грошей та про презюмування зобов`язання їх повернення. При цьому відповідач договір позики не оспорював, не посилався і не надав суду жодних доказів на обгрунтування іншої правової природи укладеного між сторонами правочину, а також не довів безгрошовість укладеного між сторонами правочину.
Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не проаналізовано та не враховано взаємозв`язок наявних в матеріалах справи доказів. 
Також наголошує на безпідставне посилання судом першої інстанції на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 10.12.2018 року у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі №604/1038/16, оскільки правовідносини у вказаних справах не є тотожніми.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів від суми позики.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.
10 березня 2021 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Нестеренко С.В. було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просив апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.
При цьому посилаючись на те, що вимога про повернення боргу від 19 червня 2019 року, а також квитанція та опис вкладення до листа на підтвердження відправлення вимоги не є належним доказом пред`явлення позивачем вимоги щодо повернення боргу.
Позивачем не надано суду а-ні копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання відповідачем вимоги, а-ні копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про відмову відповідача в отриманні.
Наголошує, що позивачем не було дотримано порядок, встановлений положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України, позов було подано передчасно й він підлягав залишенню без розгляду.
Представник відповідача також зазначає, що Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі №916/2762/20 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 , введено процедуру реструктуризації боргів, введено мараторій на задоволення вимог кредиторів, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Дарієнко О.В.
Після публікації оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 від 21 жовтня 2020 року №65377 з заявою про визнання кредитором до боржника звернувся ОСОБА_1 з вимогами у сумі 1718 366,02 гривень.
Викладені у вказаній заяві вимоги до ОСОБА_2 грунтуються на тих самих підставах, що й ппозовнівимоги, які є предметом розгляду справи №520/15205/19, в якій було оскаржено рішення.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15 грудня 2020 року у справі №916/2762/20 визнано вимоги кредиторів ОСОБА_2 , в т.ч. ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 1706 049,70 гривень.
Постановою Господарського суду Одеської області від 16 лютого 2021 року у справі №916/2762/20 ОСОБА_2 визнано банкрутом, відносно нього введено процедуру погашення боргів.
З урахуванням того, що в межах справи №916/2762/20 про неплатоспроможність ОСОБА_2 . Господарським судом Одеської області вже визнано вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 просить закрити провадження у справі. 

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).
Відповідно до ч.3 ст.7 Кодексу України з процедур банкротства матеріали справи, в яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття справи про банкрутство, надсилається до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
За вимогами ч.1 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства стороною, в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України з урахуванням особливостей визначених цією статтею.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
Таким чином, з огляду на положення законодавства України, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц та від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б.
Системний аналіз положень чинного процесуального законодавства України та Кодексу № 2597-VIII дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника і спеціальні норми Кодексу про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ щодо інших законодавчих актів України.
Зі змісту вказаних норм також вбачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за участю сторони, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство сторони у справі.
Вказане урегулювання процедури розгляду спорів до сторони, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до особи, щодо якої порушено процедуру банкрутства.
Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу № 2597-VIII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Крім того, слід наголосити, що поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має й принцип судового нагляду у процедурах банкрутства. Наведений вище принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.   Цей принцип та механізм його застосування відстежується у приписах Кодексу № 2597-VIII. На більш ефективну реалізацію вказаного принципу направлені й приписи процесуального Закону, зокрема ст. 20, 30 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VІІI).
З матеріалів справи дійсно вбачається, що у провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/2762/20 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Отже, спір у справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.
Разом з тим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 15 грудня 2020 року у справі №916/2762/20 визнано вимоги кредиторів ОСОБА_2 , в т.ч. ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 1706 049,70 гривень.
Постановою Господарського суду Одеської області від 16 лютого 2021 року у справі №916/2762/20 ОСОБА_2 визнано банкрутом, відносно нього введено процедуру погашення боргів.
Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 377 ЦПК України встановлено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Зазначеного висновку також дійшла велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 564/1770/13-ц з якої вбачається, що за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільна справа за позовом такого позивача не може бути порушена, а у випадку її порушення – підлягає закриттю. Якщо при розгляді цивільної справи з`ясується, що стосовно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом. Провадження у цивільній справі підлягає закриттю за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Колегія також звертає увагу, що закриття провадження у справі не призведе до перешкоджання позивачу у доступі до правосуддя та захисту його прав у господарському процесі у повному обсязі, з огляду на те, що в межах справи №916/2762/20 про неплатоспроможність ОСОБА_2 . Господарським судом Одеської області вже визнано вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
Таким чином, виходячи із змісту та підстав поданого позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження - закриттю.        

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 377 ЦПК України, суд –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2020 року– скасувати.
Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів від суми позики - закрити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                                  С.О. Погорєлова

                                                                                        А. П. Заїкін