Справа № 303/7119/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 лютого 2021 року м. Ужгород
             Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В., 
з участю секретарки судового засідання Балаж Н. С.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – адвокат Колотуха Іван Олексійович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року, ухвалене суддею Гутій О.В., повний текст рішення складено 19.06.2020,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 25.04.2019 за реєстровим номером 330, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46652756 від 25.04.2019, прийнятого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.
Позов обґрунтовував тим, що зазначений договір дарування є фіктивним правочином, оскільки укладений відповідачами з метою приховання належного боржнику ОСОБА_4 майна та неможливості звернення стягнення на нього за виконавчим листом № 308/3498/17, який перебуває на примусовому виконанні в Ужгородському МВ ДВС виконавче провадження № 55834371, виданого 11.01.2018 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, про стягнення з ОСОБА_4 на його, ОСОБА_1 , користь суми боргу в розмірі 910 000 грн та 8 320 грн судового збору. На даний час рішення суду відповідачем ОСОБА_4 в добровільному порядку не виконано, оскільки боржник ухиляється від його виконання, свідомо не виконує, внаслідок чого ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.06.2018, що набрала законної сили, ОСОБА_4 установлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.03.2018, будинок за адресою: АДРЕСА_1 » зареєстрований за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 27.11.2003, з якою боржник ОСОБА_4 з 06.08.1977 по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.09.2019 визначено частку боржника ОСОБА_4 в указаному будинку в розмірі 1/5 частини. Розмір зазначеної частки визначено на підставі проведеної судової будівельно-технічної експертизи. Розуміючи, що частка боржника державним виконавцем у примусовому порядку буде згодом реалізована на погашення боргу за судовим рішенням, відповідачі уклали фіктивний правочин та подарували спірний будинок своїй доньці.
Зазначав, що укладений 25.04.2019 між відповідачами договір дарування, після відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за рахунок частки у спільному з ОСОБА_2 будинку, вчинено з метою ухилення від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з оформленням права власності на це нерухоме майно на доньку відповідачів, яка навіть не проживає в указаному будинку, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне і безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і підлягає визнанню недійсним. 
Посилаючись на наведене і те, що цим правочином порушуються його права, так як він позбавлений можливості повернути свої кошти в процесі виконавчого провадження через фіктивне відчуження нерухомого майна, в якому боржник ОСОБА_4 має своє частку, просив позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Колотуха І.О. подав на нього апеляційну скаргу, в якому посилався на його незаконність та необґрунтованість.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом не надано належної оцінки доводам позивача щодо фіктивності укладеного спірного договору, оскільки відповідачі подружжя ОСОБА_5 , відчужуючи майно своїй доньці ОСОБА_3 , були обізнані про існування судового рішення, виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості, а відтак могли передбачити для себе негативні наслідки у випадку його виконання шляхом звернення стягнення на це майно.
Уважав безпідставними висновки місцевого суду та доводи представника відповідача про відсутність ознак фіктивності правочину внаслідок постановлення ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 17.09.2019 про визначення розміру частки ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 вже після укладення спірного договору дарування, оскільки ще до його укладення існувало виконавче провадження про примусове стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача коштів за рахунок частки у спільному майні з ОСОБА_2 будинку, а постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з приводу відмови визначити частку у будинку за ОСОБА_4 були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до місцевого суду. Отже, відповідач передбачав можливість визначення своєї частки в даному майні, тому цей договір дарування вчинений з метою ухилитися від виконання судового рішення, приховати своє майно, без наміру створення реальних правових наслідків та відчуження майна здійснено свій доньці, яка навіть там не проживає.
За наведених обставин просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору. 

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористалися. 

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Колотуха О.М. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, наведених у ній.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку). Водночас від представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Шерегія В.М. 10.02.2021 до Закарпатського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю у слідчих діях у кримінальному провадженні. Однак будь-яких доказів про неможливість з`явитися в судове засідання ним не подано. А тому неявка представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Шерегія В.М. має місце без поважних причин. З огляду на це, на думку апеляційного суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та представника останньої адвоката Шерегія В.М., не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Колотухи О.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд виходив із його недоведеності та безпідставності, оскільки спірний договір дарування будинку був укладений ще до постановлення ухвали суду першої інстанції від 17.09.2019 про визначення частки ОСОБА_4 у будинку, яка до того ж не набрала законної сили, є відсутніми ознаки фіктивності цього правочину та ОСОБА_2 не є боржницею ОСОБА_1 чи стороною виконавчого провадження. 
Проте колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може, оскільки такого суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке. 

Судом установлено та не заперечується сторонами, що починаючи з серпня 1977 року по теперішній час відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 21 червня 2003 року ОСОБА_2 набула у власність незакінчений будівництвом жилий будинок зі спорудами готовністю 95% (загальна площа 188,10 кв м, житлова площа 66,80 кв м) та земельну ділянку розміром 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.56/.
На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради за № 294 від 27.11.2003 ОСОБА_2 видано Мукачівським управлінням міського господарства свідоцтво про право власності у цілому на нерухоме майно, а саме на домоволодіння по АДРЕСА_1 , загальною площею 188,10 кв м /а.с.55/. Як наслідок, за ОСОБА_2 зареєстровано в цілому право власності на дане домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2003 за реєстраційним номером 4034192, номер запису 8749 /а.с.54/.
25 квітня 2019 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування нерухомого майна ОСОБА_2 , за нотаріально посвідченою письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_4 , подарувала своїй доньці ОСОБА_3 належний їй на праві приватної власності житловий будинок із допоміжними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 296,30 кв м. Ця характеристика площі наведена згідно з даних технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 28.11.2012, інвентарний номер 10027, реєстровий номер 8749, та довідки цього ж комунального підприємства від 22.04.2019. Водночас дарувальниця ОСОБА_2 ствердила, що цей житловий будинок на час укладення договору, зокрема, під арештом чи забороною не перебуває, щодо нього відсутні судові спори, прав щодо нього у третіх осіб немає, спрямований на реальне настання наслідків /а.с.111-113/. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2019 житловий будинок, загальною площею 309,30 кв м, що розташований по АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 25.04.2019, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. /а.с.9-11/.
Також матеріалами справи установлено, що на виконанні в Ужгородському МВ ДВС знаходиться виконавче провадження № 55834371 по виконанню виконавчого листа № 308/3498/17, виданого 11.01.2018 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 910 000 грн та 8 320 грн судового збору. 20 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено боржнику ОСОБА_4 . З метою виконання рішення суду, відділом ДВС направлено запити про наявність майна, зареєстрованого за боржником. 23 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми заборгованості. Відповідно до відповіді на запит, наданої 23.02.2018 ДПС України, відсутні відомості про наявність у боржника ОСОБА_4 відкритих рахунків. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.06.2018, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.02.2019, які набрали законної сили, за поданням Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області боржника ОСОБА_4 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон у зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. За установленими зазначеною постановою апеляційного суду обставинами, які не доказуються при розгляді цієї справи щодо ОСОБА_4 у порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України, боржник ОСОБА_4 отримує дохід у ТОВ «Карат Буд плюс» та є його засновником, а також є засновником ТОВ «ЕТОП Україна». Станом на 01.06.2018 ОСОБА_4 не здійснено жодних дій спрямованих на виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а тому він свідомо не виконує обов`язки боржника, не вчиняє жодних дій спрямованих на виконання рішення, що свідчить про ухилення боржника ОСОБА_4 від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням /а.с.15-16/.
Окрім цього, з матеріалів справи убачається, що за поданням заступника начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області у виконавчому провадженні № 55834371 (виконавчий лист № 303/3498/17) ще з березня 2018 року, тобто до укладення спірного договору дарування від 25.04.2019, і до теперішнього часу тривають судові спори з приводу визначення за боржником ОСОБА_4 Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Так, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.04.2018, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.07.2018, хоч і було відмовлено у задоволенні зазначеного подання про визначення належної частки у нерухомому майні ОСОБА_4 , однак постановою Верховного Суду від 28.11.2018 ці судові рішення місцевого й апеляційного судів скасовані з одночасною передачею справи на новий судовий розгляд і, як наслідок, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.09.2019 подання задоволено частково із визначенням за боржником ОСОБА_4 1/5 частки в цьому будинку. Дана ухвала не набрала законної сили, а справа знаходиться на розгляді в Закарпатському апеляційному суді. Водночас як установив Верховний Суд у вказаній постанові, обставини, які також згідно з приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі, що завершення будівництва жилого будинку АДРЕСА_1 та його експлуатація здійснювались під час юридичного шлюбу подружжя ОСОБА_5 , та передчасними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ОСОБА_4 права власності на нього /а.с.13, 14, 165-167/. 
Колегія суддів констатує, що договором дарування від 21.06.2003 ОСОБА_2 хоч і було подаровано за час шлюбу, окрім земельної ділянки, ще й незакінчений будівництвом жилий будинок зі спорудами готовністю 95%, загальною площею 188,10 кв м, що у розумінні пункту 2 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, однак оспорюваним договором дарування нею, за нотаріально посвідченої письмової згоди її чоловіка ОСОБА_4 (пункт 10 договору дарування), подаровано своїй доньці ОСОБА_3 вже 296,30 кв м загальної площі цього будинку (пункт 3 договору дарування) і, як наслідок, державної реєстрації за ОСОБА_3 речового права на нерухоме майно (будинку) від 25.04.2019 загальною площею у розмірі 309,30 кв м.
За загальним правилом застосування презумпції, згідно зі ст. 60 СК України, то майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що їх спростовують.
Отже, апеляційним  судом установлено, що з моменту набуття  ОСОБА_2  за договором дарування від 21.06.2003 вказаного будинку в квадратних метрах у розмірі 188,10 та при його передаруванні у 2019 році ОСОБА_3 вже у розмірі 296,30 (309,30), за нотаріальної згоди іншого подружжя ОСОБА_4 , загальна площа будинку істотно збільшилась, що свідчить про те, що останній має відповідну частку власності в цьому будинку, оскільки факт належності на праві особистої приватної власності майна одному з подружжя, яке згодом за час шлюбу істотно збільшилося не означає, що воно належить виключно особі, на ім`я якої воно зареєстроване, тобто в даному випадку лише ОСОБА_2 . 
Твердження відповідачки ОСОБА_2 про те, що завершення будівництва належного їй за договором дарування від 21.06.2003 будинку з готовністю 95% здійснювалося виключно за її власні кошти, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. А щодо реєстрації цього нерухомого майна за ОСОБА_2 , то вказана обставина не стверджує факт його належності виключно відповідачці.
Приписами частин 2, 3 ст. 13 ЦК України регламентовано, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити, зокрема права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Так, статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Із положень частин 1, 2 ст. 215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою ст. 203 ЦК України констатовано, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. ст. 203 ЦК України), а за змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно установити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Як звернув увагу Касаційний цивільний суд Верховного Суду у своїх висновках, викладених у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 336/2148/17 (провадження № 61-18918св19), основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16- ц (провадження № 14-260цс19), а також у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц.
Апеляційній суд звертає увагу на дату укладення оспорюваного договору дарування, який був укладений після: 1) набрання законної сили судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості; 2) існування виконавчого провадження з примусового стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості; 3) тимчасового обмеження права ОСОБА_4 на виїзд за кордон; 4) скасування Верховним Судом судових рішень про відмову в задоволенні подання державного виконавця про визначення частки ОСОБА_4 у спірному будинку. 
На переконання колегії суддів, дарувальниця ОСОБА_2 , за нотаріальної згоди свого чоловіка ОСОБА_4 , уводячи в оману інших сторін правочину та нотаріуса підтвердила відсутність обставин, які мають істотне значення, а також про не перебування цього будинку на час укладення договору, зокрема, під арештом чи забороною, відсутністю судових спорів, прав щодо нього у третіх осіб тощо.
На думку апеляційного суду, дарувальниця ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_4 , була або повинна була бути обізнана про прийняте щодо її чоловіка судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості, про існування відносно свого чоловіка виконавчого провадження, наявність судових проваджень по визначенню його частки у спільному майні подружжя, накладенням арештів на будинок, оскільки саме за її адміністративним позовом, поданим до Закарпатського окружного адміністративного суду відносно Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в особі державного реєстратора Тимчук Т.О. про визнання протиправним та скасування рішення про арешт на цей будинок, який був накладений ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.07.2017, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року були визнані протиправними та скасовані рішення державного реєстратора Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна Тимчук Т.О. №36058025 від 10 липня 2017 року, після чого подружжям ОСОБА_5 і було відчужено за спірним договором дарування від 25 квітня 2019 року вказаний вище житловий будинок своїй доньці /а.с.58-63/.
Поза розумним сумнівом апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що під час виконавчого провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_4 коштів, звернення з поданням про виділення частки у спільному майні подружжя з метою звернення на неї стягнення, ОСОБА_2 за згодою свого чоловіка ОСОБА_4 відчужили спірне майно подружжя своїй доньці, перешкодивши таким чином виконанню рішення суду, що свідчить про те, що договір дарування від 25.04.2019 було укладено не з метою реального переходу права власності до їх дитини, яка до речі там і не проживає, а з метою недопущення звернення стягнення на частку в цьому майні для виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
На переконання колегії суддів, при укладенні 25 квітня 2019 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених указаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів із ОСОБА_4 , де подружжя ОСОБА_5 увела в оману і нотаріуса щодо належності виключно ОСОБА_2 майже 300 кв м даного будинку.
З огляду на це, оспорюваний правочин є фіктивним, а тому підлягає до визнання його недійсним з одночасним скасуванням відповідного запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за ОСОБА_3 .
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла переконання, що позивач довів обставини, за яких він просив задовольнити позов, а тому це судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню з одночасним скасуванням оскарженого рішення суду, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, та ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору по 1 482 грн з кожного /(1 923 грн + 2 523 грн = 4 446) /3 = 1 482 грн/, які документально підтверджені /а.с.1,164/.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – адвокат Колотуха Іван Олексійович, задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 25.04.2019 за реєстровим номером 330, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46652756 від 25.04.2019, прийнятого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі по 1 482 гривень з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Суддя-доповідачка 

Судді