УХВАЛА

05 січня 2021 року 
Київ
справа №644/8140/16-а
адміністративне провадження №Зв/9901/25/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Бевзенка В.М., судді Шарапи В.М., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №644/8140/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова про зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному (Орджонікідзевському) районі м. Харкова, в якому, з урахуванням уточнення вимог, просила зобов`язати відповідача оформити пенсію у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 у розмірі 60% його пенсії, розрахованої відповідно до довідки від 21 вересня 2016 року, виданої прокуратурою Харківської області, на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ; у редакції від 30 жовтня 1997 року) у розмірі 90 % від суми місячного заробітку без обмеження її максимальним розміром; здійснити відповідні компенсаційні виплати за період з 26 вересня 2016 року.
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 1 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2016 року, позов задоволено. Зобов`язано УПФУ в Індустріальному м. Харкова оформити пенсію ОСОБА_1 у зв`язку із втратою годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 у розмірі 60% його пенсії, перерахованої відповідно до довідки від 21 вересня 2016 року №18-677, виданої прокуратурою Харківської області, згідно зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ у розмірі 90% від суми місячного заробітку без обмеження її максимальним розміром та здійснити відповідні компенсаційні виплати за період з 26 вересня 2016 року. 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що, виходячи із приписів частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, та статті 22, згідно з якою закріплені Конституцією України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, позивачка має право на перерахунок пенсії відповідно до статті 50-1 Закону №1789-XII у розмірі 60 % від середнього заробітку, вказаного у довідці прокуратури Харківської області від 21 вересня 2016 року № 18-677, і що при такому перерахунку мають застосовуватися норми, які визначали умови та порядок перерахунку пенсії на час її призначення. 
Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 1 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, суд касаційної інстанції виходив з того, що згідно з частиною двадцятою статті 86 Закону №1697-VІІ умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. При цьому, постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013, якою підвищено розміри заробітку працівникам прокуратури, та яка відповідно до її пункту 6 застосовується з 1 грудня 2015 року, не містить положень, що закріплювали б можливість перерахунку пенсії по втраті годувальника у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що отримання пенсії по втраті годувальника не передбачає виникнення права у особи, яка не відноситься до суб`єктів, яким надано право на пенсію за спеціальним законом (Законом України «Про прокуратуру»), на перерахунок пенсії згідно з нормами Закону України «Про прокуратуру» та з підстав, що надають виключно працівникам прокуратури право на здійснення перерахунку призначеної пенсії. Розмір пенсії прокурора або його заробітку не підлягає перерахунку після його смерті, якщо право на таку пенсію або заробіток годувальник не мав за життя.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача відсутні законні підстави для здійснення позивачу перерахунку пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ.
28 грудня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 від 26 грудня 2019 року про перегляд постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року за виключними обставинами, в якій заявниця просить скасувати зазначену постанову суду касаційної інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.
В обґрунтування заяви про перегляд постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року за виключними обставинами заявниця посилається на рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року № 7-р(ІІ)/2019, яким визнано неконституційними положення частини двадцятої статті 86 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами.
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року відкрито провадження за вказаною заявою та витребувано справу №644/8140/16-а із суду першої інстанції.
7 лютого 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заяву позивача про перегляд постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року за виключними обставинами, в якому зазначається що переглядаються у зв`язку із виключними обставинами лише ті рішення, які підлягають у встановленому законом порядку виконанню, однак постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року є такою, що не підлягає виконанню, у зв`язку із тим, що судом касаційної інстанції прийнято рішення про відмову у задоволенні позову.
Ухвалою Верховного Суду від 4 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 від 26 грудня 2019 року про перегляд зазначеної вище постанови Верховного Суду за виключними обставинами призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 5 січня 2021 року.
Крім того, ухвалою Верховного Суду від 4 січня 2021 року відмовлено заявнику у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №644/8140/16-а.
Розглянувши заяву ОСОБА_1 , якою вона обґрунтовує наявність підстав для перегляду за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №644/8140/16-а, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення. Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність)  закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;
2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення;
3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом (частина п`ята  статті 361 КАС України).
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
В якості підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами заявник зазначає рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року за №7-р(ІІ)/2019, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини двадцятої статті 86 Закону №1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
При цьому, згідно із пунктами 2 та 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р  (ІІ)/2019 положення частини двадцятої статті 86 Закону №1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Крім того, установлено такий порядок виконання цього Рішення:
- частина двадцята статті 86 Закону №1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;
- частина двадцята статті 86 Закону №1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції:
« 20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки».
Тобто, в резолютивній частині зазначеного рішення Конституційний Суд України чітко вказав порядок його виконання, зокрема, що частина двадцята статті 86 Закону №1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Водночас, предметом у справі, яка переглядається, були правовідносини, що виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р  (ІІ)/2019 у справі №3-209/2018 (2413/18, 2807/19), а тому суди першої, апеляційної та касаційної інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі могли застосовувати тільки ті положення закону, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 за перерахунком розміру пенсії такої підстави для перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій (в тому числі пенсій по втраті годувальника) як збільшення розміру заробітної плати на законодавчому рівні не було встановлено, а Урядом будь-яких умов для перерахунку визначено не було, а відтак, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку, а тому управління ПФУ, приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії позивача, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки в пенсійного органу не було на той час законодавчо-визначених підстав та правового механізму для перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій або пенсій по втраті годувальника, призначених відповідно до Закону №1697-VII.
При цьому, колегія суддів Верховного суду зазначає, що з 13 грудня 2019 року (з дати втрати чинності зазначеними вище положеннями законодавства, що регулюють пенсійне забезпечення працівників прокуратури та визначення механізму застосування положень частини двадцятої статті 86 Закону №1697-VII згідно з рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р  (ІІ)/2019 у справі №3-209/2018 (2413/18, 2807/19) позивач має право на відповідний перерахунок.
Натомість, враховуючи, що на час виникнення спірних відносин у цій справі законодавством про пенсійне забезпечення працівників прокуратури не було встановлено такої підстави для перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій як збільшення розміру заробітної плати та на законодавчому рівні визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій було покладено на Кабінет Міністрів України, то відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №644/8140/16-а.
Таким чином, з огляду на відсутність ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, яке, на думку заявника є підставою для перегляду за виключними обставинами зазначеної вище постанови Верховного Суду та задоволення позивних вимог у цій справі, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №644/8140/16-а.
Крім того, зі змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України вбачається, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.
У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
Висновки, викладені судом у цій ухвалі узгоджуються з висновками Верховного Суд за подібних обставин, викладених в ухвалах від 11 червня 2020 року у справі №711/6019/16-а, від 16 червня 2020 року у справі №825/506/18, від 23 липня 2020 року у справі №703/4523/16-а та від 30 вересня 2020 року у справах №338/846/16-а, №753/1263/17, №712/4473/16-а, №712/4939/16-а і колегія суддів у цій справі не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
Відповідно до частини першої статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями  248, 368,  369 КАС України, суд
У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 644/8140/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова про зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з дати її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          В.М. Бевзенко
                                                                                          В.М. Шарапа