П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3057/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів –  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення – 31.03.2020р.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента-Н» до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -  
В С Т А Н О В И В:
23.09.2019р. ТОВ «Рента-Н» звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області та Державної фіскальної служби України, в якому просило суд:
- скасувати рішення комісії ГУ ДФС у Миколаївській області, яка приймає рішення про реєстрацію ПН/РК в ЄРПН або відмову в такій реєстрації від 22.07.2019р. №1230954/41907606;
- зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати податкову накладну від 22.06.2019р. №88 за датою її подання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є протиправним та таким, що порушує норми чинного законодавства, оскільки позивачем дійсно були здійснені спірні господарські операції, а на безпідставне зупинення реєстрації поданої накладної були направленні усі необхідні первинні документи, які цілком відповідають вимогам, викладеним у вичерпному переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному  реєстрі податкових накладних. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ТОВ «Рента-Н» - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 22.07.2019р. №1230954/41907606 комісії ГУ ДФС у Миколаївській області, яка приймає рішення про реєстрацію ПН/РК в ЄРПН або відмову в такій реєстрації, щодо відмови в реєстрації податкової накладної від 22.06.2019р. №88. Зобов`язано Державну фіскальну службу України зареєструвати податкову накладну від 22.06.2019р. № 88 ТОВ «Рента-Н» в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, за датою її подання. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Миколаївській області судовий збір у сумі 960,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1750 грн. на користь ТОВ «Рента-Н». Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України судовий збір у сумі 960,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1750 грн. на користь ТОВ «Рента-Н». 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС у Миколаївській області 05.05.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. в частині задоволення позовних вимог до апелянта та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, у т.ч. щодо відшкодування витрат на правову допомогу.
18.05.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху. 
Ухвалами судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2020р. та від 30.06.2020р. апелянту продовжено строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020р. замінено неналежного відповідача – ГУ ДФС у Миколаївській області на його правонаступника  – ГУ ДПС у Миколаївській області, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач та Державна фіскальна служба України, у свою чергу, вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржили.
Тобто, враховуючи вищевказане, у даному випадку, суд апеляційної інстанції, у межах апеляційної скарги ГУ ДПС у Миколаївській області, фактично переглядає рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. лише в частині задоволених позовних вимог до зазначеного суб`єкта вкладних повноважень.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи встановлений на всій території України «особливий» режим «карантину», приписи ч.6 ст.262, ст.263, п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, характер спірних правовідносин та приймаючи до уваги те, що у даному випадку розглядається апеляційна скарга на рішення суду 1-ї інстанції по справі незначної складності, яке ухвалено в письмовому (спрощеному) провадженні, а також з метою запобігання поширенню як на території України, так і приміщеннях П`ятого апеляційного адміністративного суду, гострої респіраторної хвороби "COVID-19", спричиненої коронавірусом "SARS-CoV-2" та убезпечення як сторін по справі, так і працівників суду від вищевказаної особливо небезпечної інфекційної хвороби, колегія суддів розглянула дану справу в письмовому провадженні без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач – ТОВ «Рента-Н» зареєстровано як юридична особа 01.02.2018р. (номер запису про державну реєстрацію : 15111020000008796). Основними видами економічної діяльності Товариства за КВЕД є, зокрема, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, оптова торгівля фруктами й овочами, оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами, оптова торгівля фарфором, скляним посудом і засобами для чищення, оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям, оптова торгівля іншими товарами господарського призначення, оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням, оптова торгівля машинами й устаткуванням для добувної промисловості та будівництва, оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, оптова торгівля металами та металевими рудами, оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього, оптова торгівля хімічними продуктами, неспеціалізована оптова торгівля, тощо.
31.05.2019р. між позивачем та ТОВ «Макси - Пром» укладено договір №31/05-02 купівлі-продажу, предметом якого є поставка продуктів харчування (м`ясних виробів) на загальну суму 22947438,48 грн.
Згідно з видатковою накладною від 22.06.2019р. №101 позивач поставив на адресу ТОВ «Макси - Пром» товар на суму 183952,80 грн. з ПДВ.
22.06.2019р. позивачем було складено податкову накладну №88 про постачання на адресу ТОВ «Макси - Пром» товару на загальну суму 183952,80 грн. з ПДВ та направлено на реєстрацію.
Однак, ТОВ «Рента-Н» отримано від відповідача квитанцію про зупинення реєстрації податкової накладної, оскільки податкова накладна відповідає вимогам пп.1.6 п.1 критеріїв ризиковості платника податку. Запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Позивач 18.07.2019р. надав до податкового органу письмові пояснення №88-06 разом із копіями первинних документів, які підтверджують реальність спірної господарської операції, по якій виписана податкова накладна від 22.06.2019р. №88.
Проте, 22.07.2019р. позивач отримав рішення комісії ГУ ДФС у Миколаївській області №1230954/41907606 про відмову в реєстрації податкової накладної від 22.06.2019р. №88 з підстав ненадання: первинних документів щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності типових форм та галузевої специфіки, накладні, а також розрахункових документів, банківських виписок з особових рахунків.
Не погоджуючись із таким рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача, а також часткової співмірності вартості наданих адвокатом послуг.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом 1-ї інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та, в свою чергу, зазначає наступне. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регламентуються Податковим кодексом України, Постановою КМУ від 29.12.2010р. №1246 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних» та Постановою КМУ від 21.02.2018р. №117 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин). 
Згідно з пп. «а» п.185.1 ст.185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
За приписами п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: 
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; 
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до абз.1 п.201.10 ст.201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений цим Кодексом термін.
Абзацом 1 п.201.10 ст.201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю на його вимогу.
Отже, платник податку - постачальник з настанням першої із умов виникнення податкових зобов`язань, визначених у п.187.1 ст.187 ПК України, зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених п.201.1 цієї статті та/або п.192.1 ст.192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.
У разі якщо реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування у Єдиному реєстрі податкових накладних зупинена в порядку, визначеному п.201.16 цієї статті, реєстрація таких податкових накладних/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням особливостей, визначених пп.201.16.4 п.201.16 цієї статті.
Пунктом 201.16 ст.201 ПК України передбачено, що реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Так, 21.02.2018р. на виконання вимог Закону №2245-VIII Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №117 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних», якою, зокрема, затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Згідно з п.5 Порядку №117, податкова накладна/розрахунок коригування, які підлягають моніторингу, перевіряються на відповідність критеріям ризиковості платника податку, критеріям ризиковості здійснення операцій та показникам позитивної податкової історії платника податку.
Відповідно до п.6 Порядку №117 у разі коли за результатами моніторингу платник податку, яким складено податкову накладну/розрахунок коригування, відповідає критеріям ризиковості платника податку, реєстрація таких податкової накладної/розрахунку коригування зупиняється.
Підпунктами 3, 4 п.13 Порядку №117 зазначено, що у квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування зазначаються: критерій(ї) ризиковості платника податку та/або критерій(ї) ризиковості здійснення операцій, на підставі якого(их) зупинено реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, із розрахованим показником за кожним критерієм, якому відповідає платник податку. Пропозиція щодо надання платником податку пояснень та копій документів, необхідних для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі.
У свою чергу, п.14 порядку №117 визначено перелік документів, необхідних для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Реєстрі, який включає в себе: договори, зокрема зовнішньоекономічні контракти, з додатками до них; договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлені повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для здійснення операції; первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні; розрахункові документи та/або банківські виписки з особових рахунків; документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачена договором та/або законодавством.
Відповідно ж до п.21 Порядку №117, підставами для прийняття комісіями контролюючих органів рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування є: ненадання платником податку письмових пояснень стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, реєстрацію яких зупинено; ненадання платником податку копій документів відповідно до підпункту 4 пункту 13 цього Порядку; надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства.
Форма рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН, визначена Порядком №117 (додаток 2 до Порядку), передбачає, що у разі відмови в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН через ненадання платником податку копій документів, документи, які не надано, повинні бути підкреслені.
Разом із тим, окремими положеннями Порядку №117 не визначено конкретних критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкових накладних/ розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, натомість на підставі п.10 цього Порядку зобов`язано Державну фіскальну службу України визначити такі критерії та погодити їх з Міністерством фінансів України.
При цьому, на час виникнення спірних у цій справі правовідносин критерії ризиковості здійснення операцій були визначені листом Державної фіскальної служби України від 21.03.2018р. №959/99-99-07-18 за погодженням з Міністерством фінансів України від 22.03.2018р.
Так, відповідно до п.1.6 вказаних вище Критеріїв ризиковості платника податку комісії головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС можуть розглядати питання щодо встановлення ризиковості платника податків, а саме: платник податку зареєстрований (перереєстрований) за адресою, що знаходиться на непідконтрольній території України (зона АТО, АР Крим); дата реєстрації платником податку на додану вартість не перевищує трьох місяців з дати такої реєстрації; платник податку - юридична особа, який не має відкритих рахунків у банківських установах, крім рахунків в органах державної казначейської служби України (крім бюджетних установ); платник податку, посадова особа та/або засновник якого був посадовою особою та/або засновником суб`єкта господарювання, якого ліквідовано за процедурою банкрутства протягом останніх трьох років; платником податку не подано контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість за два останні звітні періоди всупереч нормам пп.16.1.3 п.16.1 ст.16 та абз.1 п.49.2 і п.49.18 ст.49 ПК України; платником податку на прибуток не подано контролюючому органу фінансову звітність за останній звітний період всупереч нормам пп.16.1.3 п.16.1 ст.16 та п.46.2 ст.46 ПК України; наявна податкова інформація, що свідчить про наявність ознак здійснення ризикових операцій платником.
Аналіз наведених вище положень вказує на те, що законодавством регламентовано чіткий порядок реєстрації податкових накладних в ЄРПН та правові підстави для зупинення їх реєстрації і для відмови у її здійсненні.
При цьому, у разі зупинення реєстрації податкової накладної платника у зв`язку із встановленням його ризиковості за вищевказаними Критеріями, податковий орган зобов`язаний не лише зазначити загальний пункт або підпункт таких Критеріїв, а й вказати посилання на конкретний з них, яким, на його думку, не відповідає платник. Невиконання контролюючим органом зазначеної вимоги призводить до обмеження права платника податків бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, відповідно до критерію зупинення реєстрації податкової накладної, а не будь-яких документів на власний розсуд.
Як вбачається із матеріалів справи, реєстрацію поданої позивачем податкової накладної було зупинено виключно через відповідність податкової накладної критеріям ризиковості з посиланням на пп.1.6 п.1 Критеріїв. 
Але, який саме абзац п.п.1.6 п.1 Критеріїв став підставою для зупинення реєстрації податкової накладної позивача, т.б. контролюючим органом чітко не визначено, під дію якого саме з критеріїв, що містяться у вказаному підпункті, підпадає позивач та які конкретно документи йому слід подати та/або пояснення для усунення сумнівів щодо реальності задекларованих ним операцій.
Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, на вимогу відповідача, 18.07.2019р. позивачем були надані письмові пояснення та всі наявні у нього документи, зокрема: копію договору купівлі-продажу від 31.05.2019р. №31/05-02, копію видаткової накладної від 22.06.2019р. №101, копію довіреності від 22.06.2016р. №31, копію рахунку на оплату від 22.06.2019р. №30, копію договору поставки товарів від 17.04.2019р. №95-КО-19, копію видаткової накладної від 08.05.2019р. №НККО0083334, копію товарно-транспортної накладної від 08.05.2019р. №НККО0083334, копію рахунку на оплату від 08.03.2016р. №НККО0000293, копію платіжного доручення від 08.05.2016р. №23 та копію податкової накладної від 08.05.2019р. №441, що, на переконання суду, цілком відповідають вимогам п.14 Порядку та є достатніми для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Реєстрі.
Так, як вже вказувалося вище, зі спірного рішення від 22.07.2019р. № 1230954/41907606 вбачається, що воно прийнято з підстав ненадання платником податку первинних документів щодо постачання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складських документів (інвентаризаційних описів), у т.ч. рахунків-фактур/інвойсів, актів приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням  наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні; розрахункових документів, банківських виписок з особових рахунків.
Разом із тим, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, звертає увагу на те, що зазначена вище підстава є лише цитатою п.21 Порядку, та, у свою чергу, є досить абстрактною та формальною.
До того ж, у цьому рішенні відповідача відсутня будь-яка конкретизація, яких саме документів не вистачило для прийняття комісією ГУ ДФС у Миколаївській області рішення про реєстрацію податкової накладної від 22.06.2019р. № 88. 
Не зазначено такої конкретизації претензій до первинних документів і в письмових запереченнях відповідача.
Також є не зрозумілим і те, чому ж саме надані позивачем документи щодо придбання товару, зокрема, договір поставки товарів від 17.04.2019р. №95-КО-19, видаткова накладна від 08.05.2019р. №НККО0083334, рахунок на оплату від 08.03.2016р. №НККО0000293, платіжне доручення від 08.05.2016р. №23 та інші, не були прийняті до уваги. Окрім того, всі претензії відповідача, як під час зупинення реєстрації, так і під час відмови в реєстрації податкової накладної, фактично стосувалися надання позивачем документів на придбання товарів/послуг. 
Тобто, в оскаржуваному рішенні від 22.07.2019р. № 1230954/41907606 відповідачем вказана лише юридична оцінка (кваліфікація), але не викладено жодної фактичної обставини, стосовно якої така оцінка (кваліфікація) надана.
В Рекомендації Ради Європи, зокрема Резолюцію 77 (31) про захист особи від актів адміністративних органів, зазначено, що обов`язок органу інформувати про мотиви свого рішення, віднесений до одного з п`яти основних складових (принципів) адміністративної процедури.
Отже, фактичні, а не формальні підстави відмови у реєстрації податкової накладної, відповідач не зміг навести і при розгляді даної справи в суді 1-ї інстанції, обмежившись посиланням лише на наявність у контролюючого органу такого повноваження на зупинення реєстрації.
Відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, враховуючи викладені обставини та вказані норми процесуального законодавства, судова колегія , як і суд 1-ї інстанції, вважає, що саме відповідач повинен був надати суду усі докази про те, що первинні документи ТОВ «Рента-Н» не є достатніми, для підтвердження реальності та товарності господарської операції.
При цьому, саме відповідач повинен конкретизувати зазначені помилки, щоб платник податків мав можливість або їх виправити або оскаржити. 
Отже, за таких обставин, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції, у даному випадку, дійшла обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення комісії ГУ ДФС у Миколаївській області від 22.07.2019р. №1230954/41907606 про відмову в реєстрації податкової накладної від 22.06.2019р. №88.
Стосовно ж інших вимог щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, як вбачається із матеріалів справи, представником позивача були надані до суду 1-ї інстанції докази понесення підприємством позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 11000 грн., а саме: договір-доручення №ПН-1 про надання правової допомоги від 17.07.2019р., укладений між ТОВ «Рента-Н» та Адвокатським бюро «Адвокатська фірма «Правозахисник»; протокол №1 узгодження договірної ціни від 17.07.2019р.; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 17.07.2019р.; рахунок-фактура від 26.07.2019р. №ПН-1/88; протокол №2 узгодження договірної ціни від 18.07.2019р.; рахунок-фактура від 12.09.2019р. №ПН-1/88; акт приймання-передачі правових послуг від 21.11.2019р. №ПН-1/88; звіт від 21.11.2019р. №ПН-1/88; платіжне доручення від 13.09.2019р. № 407.
Зокрема, як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі, відповідач просив відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, обґрунтовуючи свою позицію тим, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, а документи на підтвердження надання правничої допомоги мають містити детальний опис виконаних робіт.
Як передбачено ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому, відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Разом із тим, слід зазначити, що згідно з ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, системний аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.
Так, положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Окрім того, слід зауважити, що п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, саме п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Окрім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, одночасно необхідно звернути увагу й не те, що аналогічна  правова  позиція з цього спірного питання була викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. по справі №826/1216/16, а також у постановах Верховного Суду від 05.09.2019р. по справі №826/841/17 та від 19.09.2019р. по справі №810/2760/17.
До того ж, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та відомостей комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», в провадженні Миколаївського окружного адміністративного суду перебували чимало аналогічних справ за участю позивача, суть спору в яких фактично є ідентичною (т.б. позивач оскаржує відмову у реєстрації податкової накладної), а позовні заяви відрізняються лише реквізитами рішень Комісії контролюючого органу, у зв`язку із чим, правова позиція між всіма справами фактично дублюється. Тобто, в діях представника позивача вбачається системність, що, на думку суду апеляційної інстанції, безпосередньо впливає на час, який необхідно витратити на оформлення позовної заяви.
Також, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зауважує, що справа цієї категорії відповідно до предмету спору є справою незначної складності, щодо якої на момент звернення позивача до суду сформовано достатньо сталу практику їх розгляду, та містить лише один епізод спірних правовідносин (одну п/вимогу). Тобто, підготовка позовної заяви з додатками не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, а усі документи, необхідні для складання та подання до суду позовної заяви були у позивача в наявності.
Отже, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути пропорційним до предмету спору та співмірним до тих витрат, які реально поніс позивач, у зв`язку із прийняттям відповідачем протиправного рішення.
Судова колегія не оспорює права адвоката самостійно визначати гонорар, однак, у даному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару у погодинному обрахунку була врахована складність справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах даної справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу також містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020р. по справі №201/14495/16-ц.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, несуттєву складність справи, яка розглядалася у спрощеному (письмовому) провадженні (без участі представників-адвокатів) та, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер виконаної адвокатом роботи, а також виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені позивачем витрати є неспівмірними зі складністю справи, а загальний показник часу, який зазначений адвокатом (5,5 год.) є необґрунтованим та завищеним.   
В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для їх зменшення та стягнення з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь ТОВ «Рента-Н» витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.
Отже, колегія суддів не повною мірою погоджується з висновками суду 1-ї інстанції в частині розподілу судових витрат (а саме визначення розміру витрат на правничу допомогу).
Відповідно до п.4 ч.1  ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частина 4 цієї  статті Кодексу  встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, за таких обставин, колегія суддів, діючи виключно у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду 1-ї інстанції змінити в частині стягнення з ГУ ДПС у Миколаївській області витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх суму з 1750 грн. до 1000 грн. В іншій частині рішення окружного суду від 31.03.2020р. колегія суддів залишає без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. у справі №400/3057/19 в частині визначення суми стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу – змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729, вул.Лягіна,6, м.Миколаїв, 54001) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента-Н» (код ЄДРПОУ 41907606, вул.Ушакова,10, м.Маріуполь, 87510) судовий збір у сумі 960,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 грн.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020р. залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                            Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            І.П. Косцова  

                                                                                    В.О. Скрипченко