Справа № 442/2645/20                                Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С. 
Провадження № 22-ц/811/2992/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, під час якого ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 351 800 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І. Стверджує, що вищезазначена квартира була придбана за час шлюбу, за їхні спільні кошти і на її придбання він надавав згоду, тому незважаючи на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, квартира є об`єктом спільної власності подружжя та єдиним житлом для нього та їхньої сім`ї. Зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а відповідно до презумпції спільності майна подружжя його частка становить 1/2 частки квартири. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42.8 кв.м., житловою площею 29.4 кв.м.
Рішенням Дрогобицького районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42.8 кв.м., житловою площею 29.4 кв.м.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що позивач не має юридичного права вселитися та проживати в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2020 року винесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , яким заборонено йому перебувати за місцем її постійного проживання та реєстрації. Зазначає, що на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є обставиною, яка має істотне значення, з урахуванням якої суд може прийти до висновку про збільшення її частки у спільному майні подружжя. Вказує, що позивач володіє іншим житлом, а саме приватним будинком, де зареєстровано його місце проживання. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 листопада 2013 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 65, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Турківського районного управління юстиції Львівської області.
У них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 25 січня 2011 року, виданим Комарницькою сільською радою Турківського району Львівської області та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 16 грудня 2014 року, виданим Виконавчим комітетом Комарницької сільської ради Турківського району Львівської області відповідно.
З долученого до матеріалів справи договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір, за умовами якого ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_1 приймає у власність квартиру за АДРЕСА_1 і зобов`язується сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі.
Пунктами 2.1, 2.3 договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2017 року передбачено, що продаж квартири вчинено за 351800,00 грн., які продавець одержав від покупця до укладення цього договору.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 206154581 від 06 квітня 2020 року вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 42.8 кв.м., житловою площею 29.4 кв. м., яка складається з двох кімнат та однієї кухні та розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).
ОСОБА_2 надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою 13 вересня 2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І. та зареєстрованою в реєстрі за № 470 (а.с. 26).
Отже, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, оскільки набута ними під час шлюбу.
Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі, однак за особисті кошти одного з подружжя, сторонами не надано. 
У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц.
Враховуючи те, що спірна квартира придбана за час перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя, оскільки жодна зі сторін не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири за особисті кошти, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, передбачені законом підстави для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя відсутні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42.8 кв. м., житловою площею 29.4 кв. м. є об`єктом спільної власності подружжя, а відтак за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частки вищезазначеної квартири.
Доводи апеляційної скарги про те, що частка ОСОБА_1 може бути збільшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, зокрема, що з нею проживають діти, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки ч. 3 ст. 70 СК України, на яку покликається апелянт, як на підставу збільшення своєї частки в спільному майні подружжя, передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, однак в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей, і що в позивача наявна заборгованість за цими аліментами.
Проживання дітей з відповідачем саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17.
Крім того, обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира є неподільною, а позивач не матиме юридичного права вселитися та проживати в квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з кримінальним провадженням №12020140110000772 від 11 травня 2020 року відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України обмежувальним приписом щодо нього про заборону позивачу перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації ОСОБА_1 .
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2020 року винесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 на строк чотири місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1.Заборонено ОСОБА_2 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
2. Заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Таким чином, право власності є конституційним правом особи, яке охороняється Конституцією та законами України, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кримінальне провадження та обмежувальний припис не можуть порушувати право власності ОСОБА_2 на належне йому нерухоме майно, а саме 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Обмежувальний припис має тимчасовий характер і застосований щодо ОСОБА_2 на строк чотири місяці, за спливом якого позивач зможе в повній мірі користуватися належним йому майном.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 23.02.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.