Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 643/4932/19
провадження № 51- 4342 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                        ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора                    ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 9 червня 2020 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019220470000732, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Харкові, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючого, інваліда ІІІ групи, в силу ст. 89 КК не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України                    (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК покладено обов`язки на ОСОБА_8 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_8 ухвалено відраховувати з дня ухвалення вироку.
Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 7 242 (сім тисяч двісті сорок дві) гривні 24 копійки на відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 20000 (двадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини цивільного позову про стягнення моральної шкоди -відмовлено.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 9 червня 2020 року вирок суду першої інстанції скасовано в частині вирішення цивільного позову.
На підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України збільшено суму, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди останньому з 20 000 (двадцяти тисяч) грн., призначених судом першої інстанції, до 60 000 (шістдесяти тисяч) грн., що остаточно підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.
В решті вирок суду першої інстанції ухвалою апеляційного суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він                              12 лютого 2019 року, приблизно о 10:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , під час побутової сварки зі своїм сусідом по гуртожитку ОСОБА_9 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, відчуваючи особисту неприязнь до останнього, не маючи злочинного умислу на вбивство, утримуючи ножиці в напрямку зверху вниз наніс один удар острієм ножиць у життєво важливий орган, а саме в ліву частину грудної клітини потерпілого ОСОБА_9 , припускаючи настання наслідків у виді шкоди здоров`ю, проте не конкретизуючи у своїй свідомості, настання яких саме наслідків він бажав у результаті вчинення своїх дій, спричинивши колото-різане поранення грудної клітини зліва, проникаюче до грудної порожнини з розвитком гемо пневматорокса, яке виникло від однократної колото-ріжучої дії гострого предмету, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8  скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновок судово-медичної експертизи від 14 березня 2019 року № 09/578-С/2019, не надано належну оцінку показам потерпілого ОСОБА_9 .
На думку прокурора, суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням суду першої інстанції про можливість застосування закону України про кримінальну відповідальність у формі застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст. 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.
На думку прокурора, в порушення вимог ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги прокурора та доповнень до неї належним чином не перевірив, не дав обґрунтованих відповідей на них та безпідставно вирок щодо ОСОБА_8 залишив без змін.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 просив залишити без зміни ухвалу апеляційного суду, а касаційну скаргу – без задоволення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 та призначеного йому покарання. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто в ухвалі необхідно проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі доказами, та дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження дотримався.
Тому доводи прокурора про невідповідність вимогам ст. 419 КПК ухвали апеляційного суду, який, на її думку, не надав відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора, є безпідставними.
За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження, а також, виходячи з досліджених у судовому засіданні доказів, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, колегія суддів Верховного Суду вважає правильним.
В основу обґрунтування вироку щодо  ОСОБА_8 судом першої інстанції було покладено повідомлення адміністрації КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та копії картки виїзду бригади екстреної медичної допомоги; виписку з історії хвороби стаціонарного хворого № 1122; дані протоколу затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 12 лютого 2019 року, дані протоколу огляду місця події від 12 лютого 2019 року, із фототаблицями до нього; дані протоколу огляду предмету від 22 березня 2019 року; дані протоколів проведення слідчих експериментів від 01 березня 2019 року; висновок судово-медичної експертизи                          № 09/578-С/2019 року від 14 березня 2019 року; висновок експерта №09/532-С/2019 від 21 лютого 2019 року, довідку № 1122/1 від 12 лютого 2019 року ДУ « Інституту загальної та невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева НАМНУ»; висновок експерта                      15/№ 125-С/2019 від 13 березня 2019 року; висновок експерта №15/124-С/2019 від                            13 березня 2019 року; висновок експерта № 14/104-с/19 від 23 лютого 2019 року; висновок судово-психіатричної експертизи № 129 від 05 березня 2019 року, висновок експерта за результатами товарознавчої експертизи № 5887; дані протоколу освідування від 12 лютого 2019 року; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 12 лютого 2019 року № 235.
Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості, а сукупності зібраних доказів – на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про спричинення потерпілому умисного тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.
Апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу прокурора, частково дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого                               ОСОБА_8 умислу на завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, оскільки, наносячи потерпілому удар ножицями, він усвідомлював, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання.
Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені                           в ухвалі.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що будь-яких належних доказів, які б дозволили встановити наявність у обвинуваченого прямого умислу саме на вбивство потерпілого, стороною обвинувачення не надано, тому дії ОСОБА_8 охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, оскільки під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції встановлено та в ході апеляційного перегляду підтверджено, що обвинувачений умисно наніс ножицями поранення потерпілому ОСОБА_9 , а до наслідків своїх дій мав невизначений умисел, в результаті чого дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за                                        ч.1 ст.121 КК України.
Доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК Українивід відбування призначеного покарання, вбачаються необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК Україниякщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням доводів у процесуальному рішенні суду.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК Українита як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_8 покарання та звільнення його на підставі положень ст. 75 КК України.
При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_8 покарання суд, окрім ступеню тяжкості вчиненого злочину, врахував дані про особу обвинуваченого, згідно яких ОСОБА_8 як особа характеризується наступним чином: на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, в силу ст.89 не судимий, при цьому в минулому до кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я не притягувався, має постійне зареєстроване місце проживання, де мешкає разом з матір`ю та сестрою, дані про ведення асоціального способу життя за місцем реєстрації відсутні, є інвалідом 3-ї групи через захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, отримує відповідну пенсію.
Також судом було враховано те, що потерпілий ОСОБА_9 першим наніс удари ОСОБА_8 , у результаті чого останньому було заподіяно легкі тілесні ушкодження. 
Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років й про можливість виправлення і перевиховання його без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України. Такі висновки суду належним чином мотивовані та ґрунтуються на вимогах закону.
Ухвала апеляційного суду вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених                   ст. 412 КПК,  та які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення, колегією суддів Верховного Суду не встановлено.
Висновок суду про правильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 за                         ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорювався, проте оспорюється у доповненнях до неї. Зазначені доповнення не можуть бути предметом дослідження суду касаційної інстанції, оскільки подані прокурором за межами строку на касаційне оскарження, а відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 9 червня 2020 року щодо                               ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                            ОСОБА_3