ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2021 р.	Справа № 440/3697/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
представника позивача Штепи Д.Ю.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 09.04.20 року по справі № 440/3697/19 за позовом    Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"  до    Головного управління ДФС у Полтавській області             про визнання протиправними дій, визнання протиправними і скасування податкової вимоги та рішення,
ВСТАНОВИВ:
01 жовтня 2019 року Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 21.05.2019 № 23598/-51 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22.05.2019 № 421/16-31-51-17-36. 
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що контролюючим органом протиправно винесено оскаржувану податкову вимогу та безпідставно прийнято рішення про опис майна у податкову заставу з огляду на відсутність у товариством податкового боргу.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року в задоволенні адміністративного позову Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними і скасування податкової вимоги та рішення - відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що жодного посилання в Наказі № 715 та інших законодавчих актах про те, що в Додатку 1 до Податкової декларації екологічного податку здійснюється розрахунок податкових зобов`язань виключно з податку за двоокис вуглецю не існує.
У відповідності до п. 250.2 ст. 250 Податкового кодексу України, АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» 30.01.2019 року подало податкову декларацію з екологічного податку за 4-й квартал 2018 року з Додатком №1 до Податкової декларації екологічного податку, за формою затвердженою Наказом №715, в якому відображалися види забруднюючих речовин, кожен під кодом визначеним Додатком №7 до Податкової декларації екологічного податку, серед яких є двоокис вуглецю з кодом забруднюючої речовини 243.4.001.
Позивач зазначає, що контролюючий орган не виправив рознесення даних додатку №1 податкової декларації екологічного податку та не провів поділ екологічного податку у сумі 687 489,28 грн. в інтегрованій картці платника додатків AT «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО».
Позивач вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки вищезазначеним обставинам. 
Також, позивач зазначає, що іншої уточнюючої податкової декларації з екологічного податку, зокрема й №9311809719 від 04.09.2019 року, матеріали справи взагалі не містять.
Позивач зазначає, що оскільки відповідач не повідомляв про неможливість самостійного надання доказів на підтвердження фактичних даних по справі, та вважав що подав всі наявні у нього докази, суд першої інстанції під час ухвалення рішення не повинен був враховувати непідтверджені дані, а керуватись наявними доказами в матеріалах справи, що подавались до розгляду сторонами, які були достатніми для правильного вирішення справи по суті.
Позивач зауважує, що форма податкової декларації екологічного податку, зокрема форма додатку №1 до податкової декларації екологічного податку взагалі не передбачає зазначення платником податків коду класифікації доходів бюджету.
На думку позивача, судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано, що невірне рознесення відповідачем інформації з податкової декларації екологічного податку по коду забруднюючої речовини призвело до того, що контролюючий орган не здійснив належний поділ та всю суму екологічного податку у сумі 687 489,28 грн. з Додатку №1 до податкової декларації екологічного податку (Розрахунок №1) зарахував в зобов`язання на код класифікації доходів бюджету 19011000 (екологічний податок, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення), за умови, що згідно декларації лише 88 637,50 грн. відносяться до коду 19011000 (екологічний податок, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення), а 598 851,78 грн. відносяться до коду 19010100 (екологічний податок, який справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення (за винятком викидів в атмосферне повітря двоокису вуглецю)).
Позивач зазначає, що всі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), незалежно від того, до якого бюджету вони сплачені, в будь - якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок. Оскільки суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення коду бюджетної класифікації в платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми обов`язкових платежів (зборів).
Податкове зобов`язання АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРЕО» за звітний період (4-й квартал 2018 року) у сумі 687 489,28 грн., де 88 637,50 грн. - екологічний податок, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення (код класифікації доходів бюджету 19011000), 598 851,78 грн. - екологічний податок, який справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення (за винятком викидів в атмосферне повітря двоокису вуглецю) (код класифікації доходів бюджету 19010.100) виконано, Шляхом перерахування коштів, відповідно до платіжного доручення №707389 від 19.02.2019 року, що зараховані до державного/місцевого бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.
Отже, позивач вважає, що у Головного управління ДФС у Полтавській області взагалі не було жодних правових підстав для вчинення дій стосовно винесення податкової вимоги №23598-51 від 21.05.2019 року та рішення про опис майна у податкову заставу №421/16-31-51-17-36 від 22.05.2019 року.
На думку позивача, незважаючи на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження направлення (вручення) листа Головного управління ДФС у Полтавській області від 25.01.2019 року №3283/10/16-31-51-12-14, суд першої інстанції визнав дані обставини встановленими та прийшов до неправомірного висновку, щодо направлення (вручення) вищезазначеного листа в січні 2019 року, в той час, як АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» надало докази отримання спірного листа саме в червні 2019 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, довідкою АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО», витягом з журналу вхідної кореспонденції за 03.06.2019 року та роздруківками з електронного кабінету вхідної документації, копії яких містяться в матеріалах справи.
Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому зазначив, що з 2019 року застосовується новий порядок справляння та розподілу сум доходів від екологічного податку, зокрема в частині викидів двоокису вуглецю в атмосферне повітря.
Відповідач звертає увагу, що розділ VIII Податкового кодексу України змінено Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" (далі - Закон № 2628) як в частині визначення платників, які справляють екологічний податок за Викиди двоокису вуглецю, так і ставок податку.
При цьому за зобов`язаннями податку за викиди двоокису вуглецю, що виникають за результатами діяльності у 2019 році, до платників податку в частині викидів двоокису вуглецю належать суб`єкти, у яких сукупний річний обсяг викидів двоокису вуглецю за даними форми статистичної звітності 2-ТП повітря за 2018 рік, копія якої подається до органу ДФС за місцезнаходженням стаціонарного джерела викидів, перевищує 500 тонн.
Крім того, з 1 січня 2019 року ставку податку за викиди двоокису вуглецю стаціонарними джерелами з 0,41 грн./тонну підвищено до 10 грн./тонну, тобто збільшено у 24,4 раза. 
Відповідач вважає, що платники податку перераховують суми податку, що справляється за викиди, крім викидів двоокису вуглецю, скиди забруднюючих речовин та розміщення відходів, одним платіжним дорученням на рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, які забезпечують розподіл цих коштів у співвідношенні, визначеному Бюджетним кодексом України.
21 лютого 2019 в інтегрованій картці AT «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» по екологічному податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двооксиду вуглецю стаціонарними джерелами забруднення виник борг, внаслідок несплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань з даного податку в розмірі 687 489.28 грн.. відповідно до податкової декларації з екологічного податку №9309103408 від 30.01.2019 термін сплати - 21.02.2019.
21.05.2019, враховуючи наявність податкового боргу та на виконання вимог статті 59 ПК України та п.2.2 розділу II та п.3.1 розділу III Наказу № 610 в автоматичному режимі на підставі даних інформаційної системи фіскальних органів по AT «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРЕО» (податковий номер 00131819) сформована податкова вимога №23598-51.
Відповідач наголошує, що позивачем 04.09.2019 подано до контролюючого органу уточнюючу декларацію №9311809716 від 04.09.2019 в якій зменшено грошові зобов`язання попередньо задекларовані у декларації № 9309103408 від 30.01.2019 на суму 687 502,85 гривень.
Враховуючи вищевикладене в інтегрованій картці по екологічному податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двооксиду вуглецю стаціонарними джерелами забруднення після рознесення уточнюючої декларації борг погашено.
На думку відповідача, рішення про опис майна у податкову заставі від 22.05.2019 №421/16-31-51-17-36 для платника податків не має жодної юридичної сили. Майно позивача у податкову заставу не описувалося доказів опису платником не надано, а тому відповідно вказана податкова застава не реєструвалася у відповідному державному реєстрі обтяжень, а тому доводи позивача про неотримання повідомлення про виключення майна з податкової застави є необгрунтованими.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Головним управлінням ДФС у Полтавській області прийнято податкову вимогу від 21.05.2019 №23598-51, відповідно до якої загальна сума податкового боргу позивача за узгодженими грошовими зобов`язаннями з екологічного податку, який справляється за викид в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення станом на 20.05.2019 становить 687489,28 грн.
Судом також встановлено, що податковим органом 22.05.2019 прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №421/16-31-51-17-36.
          Вважаючи вказану податкову вимогу і рішення про опис майна у податкову заставу протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а також дії по їх винесенню протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки податкова вимога від 21.05.2019 № 23598-51 відкликана у порядку статті 60 Податкового кодексу України, відповідно, це рішення не створює для позивача обов`язків із сплати податків та не породжує для позивача інших негативних наслідків, а відтак і не порушує прав позивача, оскільки вказане рішення втратило свою чинність, отже у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними скасування податкової вимоги від 21.05.2019 № 23598-51 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22.05.2019 № 421/16-31-51-17-36 слід відмовити.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Підпунктом 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що «податкова вимога» - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
          За визначенням підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
          Відповідно до пункту 36.1. статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
          Згідно приписів пункту 38.1. та 38.2 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
          Пунктами 38.1 і 38.3 ст. 38 ПК України встановлено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов`язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.
          Так, відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
          Згідно п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок є тим документом, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. (пункт 54.1 статті 54 Податкового кодексу України).
          У силу норми п. 59.3 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Відповідно до пункту 57.1. статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
          Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Крім того, механізми формування та форми податкової вимоги врегульовані Порядком направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 р. за № 902/30770).
          Зокрема, згідно положень розд. ІІІ зазначеного Порядку, податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів зазначає, що право на формування податкової вимоги виникає у податкового органу у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому, така податкова вимога формується автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів, зокрема, даних відповідних інтегрованих карток.
Так, згідно положень статей 88, 89 Податкового кодексу України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.
Право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу (пункт 89.1 статті 89 Податкового кодексу України).
Пунктом 89.2 статті 89 Податкового кодексу України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.
Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пунктом 89.3 статті 89 Податкового кодексу України).
Таким чином, умовою для винесення керівником контролюючого органу рішення про опис майна платника податків у податкову заставу та призначення такому платнику податків податкового керуючого є наявність у такого платника податків податкового боргу.
          Згідно із пп. 240.1.1 п. 240.1 ст. 240 Кодексу платниками екологічного податку є суб`єкти господарювання, під час провадження діяльності яких здійснюються викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення (далі - платники Податку за Двоокис).
          Пунктом 240.7 ст. 240 Кодексу визначено, що не є платниками податку за Двоокис суб`єкти, зазначені у пункті 240.1 статті 240 Кодексу, якими здійснюються такі викиди в обсязі не більше 500 тонн за рік (далі - Граничний обсяг).
          У разі якщо річний обсяг викидів двоокису вуглецю перевищує 500 тонн за рік, суб`єкти зобов`язані зареєструватися платниками податку у податковому (звітному) періоді, в якому відбулося таке перевищення. Такі платники зобов`язані скласти та подати податкову звітність, нарахувати та сплатити податок за податковий (звітний) період, у якому відбулося таке перевищення, у порядку, передбаченому Кодексом.
          Викиди Двоокису належать до того типу забруднюючих речовин, для яких Інструкцією про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 10.02.95 N 7, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15.03.95 за № 61/597, передбачено виконання інвентаризації за матеріалами технологічного регламенту або розрахунковим методом.
          Таким чином, платник податку за Двоокис, з метою декларування, використовує передбачений п. 250.9 ст. 250 Кодексу механізм визнання зобов`язань шляхом подання до контролюючих органів за місцезнаходженням Джерел, заяви про звітний (податковий) період, у якому очікується перевищення Граничного обсягу всіма його Джерелами. До заяви додаються розрахунки з матеріалами оцінки інвентаризації обсягів викидів Двоокису за кожним та всіма Джерелами, у тому числі із зазначенням для таких Джерел періодів та обсягів викидів Двоокису, у яких відбудеться перевищення Граничної величини.
          Відповідно до п. 250.2 ст. 250 Кодексу платники екологічного податку складають податкові декларації за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 17.08.2015 N 715, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 03.09.2015 за N 1052/27497 (із змінами та доповненнями) (далі - Декларація), у порядку, передбаченому ст. 46 Кодексу. Невід`ємною частиною Декларації є шість типів додатків, кожен з яких забезпечує обчислення податкового зобов`язання за відповідним видом об`єкта оподаткування, зокрема у додатку 1 здійснюється розрахунок податкових зобов`язань з податку за Двоокис. Звітність з податку за Двоокис подається до контролюючих органів за місцем розміщення Джерел.
Слід зазначити, що з 2019 року застосовується новий порядок справляння та розподілу сум доходів від екологічного податку, зокрема в частині викидів двоокису вуглецю в атмосферне повітря.
Розділ VIII Податкового кодексу України змінено Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" (далі - Закон № 2628) як в частині визначення платників, які справляють екологічний податок за Викиди двоокису вуглецю, так і ставок податку.
          При цьому за зобов`язаннями податку за викиди двоокису вуглецю, що виникають за результатами діяльності у 2019 році, до платників податку в частині викидів двоокису вуглецю належать суб`єкти, у яких сукупний річний обсяг викидів двоокису вуглецю за даними форми статистичної звітності 2-ТП повітря за 2018 рік, копія якої подається до органу ДФС за місцезнаходженням стаціонарного джерела викидів, перевищує 500 тонн.
Так, з 1 січня 2019 року ставку податку за викиди двоокису вуглецю стаціонарними джерелами з 0,41 грн./тонну підвищено до 10 грн./тонну, тобто збільшено у 24,4 раза.
          Законом України від 22 листопада 2018 року № 2621-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" змінено склад доходів Державного бюджету України, що визначений ст. 29 Бюджетного кодексу України, в частині розподілу між бюджетами коштів від Податку.
Згідно із п. 16-1 ст. 29 Бюджетного кодексу України запроваджено особливий порядок розподілу коштів Податку за викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, який полягає у тому, що надходження Податку в частині Викидів двоокису вуглецю зараховуються до загального фонду державного бюджету у розмірі 100 відс., тоді, як надходження Податку від викидів інших видів забруднюючих речовин зараховуються до загального фонду державного бюджету лише у розмірі 45 відсотків.
Колегія суддів зауважує, що платники податку перераховують суми податку, що справляється за викиди, крім викидів двоокису вуглецю, скиди забруднюючих речовин та розміщення відходів, одним платіжним дорученням на рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, які забезпечують розподіл цих коштів у співвідношенні, визначеному Бюджетним кодексом України:
45 відсотків податку - до загального фонду Державного бюджету України (крім податку, що справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення, який зараховується до загального фонду державного бюджету у повному обсязі; податку, що справляється за утворення радіоактивних відходів (включаючи вже накопичені) та/або тимчасове зберігання радіоактивних відходів їх виробниками понад встановлений особливими умовами ліцензії строк, який зараховується до спеціального фонду державного бюджету у повному обсязі);
55 відсотків - до спеціального фонду місцевих бюджетів (крім податку, що справляється за утворення радіоактивних відходів), у тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, - 25 відсотків; обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 30 відсотків; бюджетів міст Києва та Севастополя - 55 відсотків.
          Податок, що справляється за утворення радіоактивних відходів (включаючи вже накопичені) та/або тимчасове зберігання радіоактивних відходів їх виробниками понад встановлений особливими умовами ліцензії строк, зараховується до спеціального фонду державного бюджету у повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення ефективного контролю за розподілом коштів Податку за викиди забруднюючих речовин (двоокису вуглецю) з урахуванням припису п. 16 1 ст. 29 Бюджетного кодексу України, в тому числі й за IV квартал 2018 року, ДФС листом від 16.01.2019 № 1422/7/99-99-12-03-04-17 рекомендувала платникам екологічного податку обчислювати податкові зобов`язання податку за Двоокис та податку за інші викиди у окремих додатках до декларації.
З цього питання АТ "Полтаваобленерго" направлено лист відповідачем (вих. № 3283/10/16-31-51-12-14 від 25.01.2019) на електрону адресу зазначену підприємством у податковій декларації з екологічного податку за IV 2018 року. Позивач стверджує про отримання сканованої копії даного листа 03.06.2019 року, але жодного документального доказу про неотримання направлення відповідача в січні (витяг з журналу реєстрації, сканкопії відповідних сторінок персонального кабінету, інше) до матеріалів справи не надав.
          Матеріалами справи підтверджено, що 30.01.2019 року товариством подано до відповідача податкову декларацію з екологічного податку за 4-й квартал 2018 року № 9309103428.
          Згідно додатку №1 до податкової декларації екологічного податку (розрахунок №1) за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення № 9309103408 до податкової декларації з екологічного податку № 9309103428 задекларовано забруднюючі речовини у переліку яких є двоокис вуглецю (код забруднюючої речовини 243.4.001) на суму 687 489,28 грн.
          Як вбачається з пояснень представника відповідача, АТ "Полтаваобленерго", до закінчення строку подання податкової звітності з екологічного податку за IV квартал 2018 року (11.02.2019), не враховано рекомендації ДФС України. Тому, нарахування по додатку 1 до податкової декларації з екологічного податку за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами № 9309103408 у сумі 687489,28 грн. зараховане на інтегровану картку екологічного податку за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення за кодом бюджетної класифікації 19011000.
          Сплата екологічного податку за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення в сумі 687489,28 грн АТ "Полтаваобленерго" здійснено платіжним дорученням №707389 від 19.02.2019 на рахунок екологічного податку за інші викиди стаціонарними забруднення код бюджетної класифікації 19010100, у зв`язку з чим виник борг у розмірі 687489,28 грн за платежем екологічний податок, який справляється за викиди в повітря двооксиду вуглецю стаціонарними джерелами забруднення (код класифікації 19011000).
21.05.2019 року податковим органом сформовано оскаржену вимогу та прийнято рішення про опис майна у податкову заставу.
          Таким чином, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що через наявність податкового боргу на момент прийняття оскаржених рішень, відповідач діяв у межах повноважень, визначених законодавством України.
Так, уточнюючу податкову декларацію з екологічного податку №9311809716, якою грошові зобов`язання попередньо задекларовані у декларації від 30.01.2019 з вказаного податку було зменшено на 687502,85 грн, позивачем подано 04.09.2019 року, тобто вже після прийняття оскаржуваних рішень. 
З пояснень представника відповідача встановлено, що після рознесення уточнюючої декларації податковий борг в інтегрованій картці по екологічному податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення погашено, у зв`язку з чим, податкова вимога від 21.05.2019 № 23598-51 вважається відкликаною.
          Відповідно до пп. 60.1.1. п. 60.1 статті 60 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення.
Колегія суддів зауважує, що прийняття окремого рішення про відкликання вимоги контролюючим органом Податковим кодексом не передбачається, оскільки відповідно п. 60.2 статті 60 Податкового кодексу України, у випадках, визначених підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 цієї статті, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення суми податкового боргу в повному обсязі.
          У відповідності до пп. 93.1. п. 93.1 ст. 93 Податкового кодексу України майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку.
Отже, у зв`язку з погашенням самостійно визначеного грошового зобов`язання, податкова вимога від 21.05.2019 № 23598-51 та рішення про опис майна у податкову заставу вважаються відкликаними.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки податкова вимога від 21.05.2019 № 23598-51 відкликана у порядку статті 60 Податкового кодексу України, відповідно, це рішення не створює для позивача обов`язків із сплати податків та не породжує для позивача інших негативних наслідків, а відтак і не порушує прав позивача, оскільки вказане рішення втратило свою чинність.
Враховуючи викладене, аналізуючи наведені норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними скасування податкової вимоги від 21.05.2019 № 23598-51 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22.05.2019 № 421/16-31-51-17-36 належить відмовити.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно визнання дій відповідача щодо винесення (складання) спірної податкової вимоги №23598-51 від 21.05.2019 року та рішення №421/16-31-51-17-36 від 22.05.2019 року про опис майна АТ «Полтаваобленерго» у податкову заставу протиправними (незаконними), колегія суддів зазначає, що вони не підлягають задоволенню оскільки, правові наслідки для позивача створюють саме податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу як рішення суб`єкта владних повноважень, правова оцінка яким надана вище, інших протиправних дій, які б створювали правові наслідки для позивача або мали вплив на права, обов`язки та інтереси позивача позивачем не наведено, а колегією суддів не виявлено.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року по справі № 440/3697/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року по справі № 440/3697/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    Я.М. Макаренко   	
Повний текст постанови складено  18.03.2021 року