ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/951/20  Номер провадження 22-ц/814/244/21	Головуючий у 1-й інстанції Харченко  В. Ф.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2020 року у справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області про визнання наказу з посади директора протиправним (незаконним) та поновлення на посаді директора з дати звільнення, -

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому прохав визнати незаконний наказ №78-к від 22.07.2020 року відділу освіти, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади директора Семенівського навчально-виховного комплексу №1 імені М.М. Хорунжого Семенівської селищної ради Полтавської області у зв`язку з закінченням строку трудового договору (контракту) згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України протиправним (незаконним) та поновити на посаді директора Семенівського НВК №1 з дати звільнення.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.07.2018 року між сторонами укладено трудовий контракт № 1 терміном на 2 роки з 25.07.2018 по 24.07.2020. Вказує, що 25.07.2018 відповідач видав наказ №112 про призначення позивача на посаду директора Семенівського навчально-виховного комплексу № 1 імені М.М. Хорунжого Семенівської селищної ради Полтавської області (далі НВК № 1) з 25.07.2018. Наказом №78-к від 22.07.2020 (далі наказ № 78-к або спірний наказ) відповідач звільнив позивача з посади директора НВК № 1 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. На час видання наказу № 78-к позивач перебував у відпустці з 01.07.2020 по 26.08.2020 згідно наказу відповідача № 17-к від 16.06.2020. Позивач вважає, що спірний наказ видано з порушенням ч.3 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), яка забороняє звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, а також в період перебування працівника у відпустці. Позивач вказує, що він має право на відпустку тривалістю 56 календарних днів. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку з закінченням строкового трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частко перевищує строк трудового договору. 
У цьому разі чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Вказував, що сторони не ініціювали припинення контракту з підстави його припинення. Наказ відповідача №17-к від 16.06.2020 про надання позивачеві відпустки з 01.07.2020 по 26.08.2020 є свідченням продовження контракту на новий термін, тобто до 25.07.2022 року.
Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2020 року позов ОСОБА_1  - задоволено частково.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Семенівського навчально-виховного комплексу № 1 ім. М.М. Хорунжого Семенівської селищної ради Полтавської області з 24 липня 2020 року на 31 серпня 2020 року.
В іншій частині позову відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1680,40 грн компенсовано за рахунок держави.
З вказаним рішенням суду не погодивсявідділ освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області, та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі у зв`язку з безпідставністю. 
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач не виявляв свого бажання надати йому щорічну відпустку та припинити трудові відносини в день закінчення відпустки. Тому, суд дійшов передчасного висновку про необхідність зміни дати звільнення позивача за правилом ч.2 ст. 3 ЗУ «Про відпустки». Крім того, вказує, що застосовуючи до спірних правовідносин норму ст.78 КЗпП України та змінюючи дату припинення трудових відносин, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що листок непрацездатності позивача від 26.08.2020 року не подавався відповідачу. Про таку тимчасову непрацездатність позивача відповідачу не було відомо як під час надання відпустки (16.06.2020), так і на момент припинення трудових відносин (24.07.2020), так і на момент звернення позивача до суду. Про існування вказаного листка непрацездатності відповідачу стало відомо лише з рішення суду. Тобто, вказані обставини свідчать про передчасне врахування судом листка непрацездатності від 26.08.2020 в якості доказу в порушення вимог ч.7 ст. 81 та ч.9 ст. 83 ЦПК України. Також зазначив, що суд першої інстанції поновлюючи строк звернення до суду виходив з того, що позивач перебував у щорічній відпустці до 31.08.2020 року, проте суд не врахував того, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення у день звільнення – 24.07.2020 року, про що свідчить його особистий підпис на зазначеному наказі.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом від 25.07.2018 №112 ОСОБА_1 призначено на посаду директора НВК №1 на умовах контракту з 25.07.2018.
25.07.2018 сторонами укладено контракт №1, який є трудовим договором, про призначення ОСОБА_1 директором НВК №1. Терміном на 2 роки з 25.07.2018 по 24.07.2020.
Згідно п. 1.5 контракту звільнення із займаної посади директора (позивача) здійснюється на підставі наказу відповідача (роботодавця).
Відповідно до п. 3.5 контракту директору надається щорічна основна відпустка та додаткова оплачувана відпустка за ненормований робочий день згідно з чинним законодавством, колективним договором закладу освіти та графіком відпусток, погодженого роботодавцем в установленому порядку.
Згідно п. 5.1 контракту зміни і доповнення до нього вносяться шляхом підписання додаткових угод. Контракт припиняє дію з підстав, передбачених чинним законодавством України та умовами цього Контракту.
16.06.2020 відповідач видав наказ № 17-к «Про надання відпустки ОСОБА_1 », згідно якого ОСОБА_1 , як директору НВК № 1, надано основну відпустку за період роботи з 25.07.2019 по 24.07.2020 на 56 календарних днів з 01 липня по 26 серпня 2020 року.
22.07.2020 відповідач видав наказ № 78-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади директора НВК №1 24.07.2020 у зв`язку з закінченням строку трудового договору (контракту) згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.
Позивач 24.07.2020 ознайомився із наказом № 78-к і отримав один його примірник.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, а отже відсутні підстави для його поновлення. 
Разом з цим місцевий суд зазначив, що порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування у відпустці може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин за правилом ч.2 ст.3 Закону України «Про відпустки», а саме 26.08.2020 року. Однак враховуючи, що у період з 21 по 25 серпня 2020 року позивач був непрацездатним згідно листка непрацездатності, отже належною датою припинення трудових відносин сторін є 31.08.2020 року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі, матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі, дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. 
Як вбачається з пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
За змістом частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.
Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Встановивши, що за згодою сторін між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки відповідач, як одна із сторін строкового трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача, діяв відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Судом встановлено, що у вказаній справі трудові відносини сторін (трудовий договір (контракт)) припинилися з підстави закінчення строку трудового договору (контракту) у останній день строку дії контракту.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, який міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення.
Акт інспекційного відвідування відповідача, що складений інспектором праці Управління Держпраці у Полтавській області В.М.Ковтуном 07.09.2020 № ПЛ27557/158/АВ, не встановив порушень трудового законодавства з боку відповідача. Розділі ІІ і ІІІ акту не виявили порушень порядку звільнення позивача з займаної посади відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП після закінчення терміну дії контракту.
Згаданий акт є одним із доказів у справі та є свідченням відсутності порушень відповідача у питанні припинення трудових відносин з позивачем.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, отже відсутні підстави для його поновлення. 
При цьому, позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, подавши відповідну заяву про укладення з ним саме строкового трудового договору.
За таких обставин, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами існували строкові трудові відносини. 
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
З огляду на закінчення відпустки позивача 26.08.2020 (п. 10 рішення) датою його звільнення з посади директора НВК № 1 має бути 26.08.2020, а не вказана у спірному наказі дата 24.07.2020.
Отже, порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування у відпустці може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин за правилом ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки», а саме 26.08.2020 (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №310/2284/17 (провадження № 61-3146св18).
Проте, згідно листа непрацездатності від 26.08.2020, який міститься в матеріалах справи позивач протягом 21-25 серпня 2020 року був непрацездатним. Тобто, до роботи позивач повинен був стати 26.08.2020 року (а.с.68).
Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.
Отже, тривалість відпустки позивача, яка тривала по 26.08.2020 (включно) підлягає продовженню на період тимчасової непрацездатності протягом 21-25 серпня 2020 року, тобто на 5 календарних днів. Тобто, належною датою припинення трудових відносин сторін є 31.08.2020 року (26.08.2020 + 5 календарних днів = 31.08.2020).
Таким чином, зазначене порушення відповідачем трудового законодавства щодо дати припинення строкових трудових відносин не є достатньою правовою підставою для поновлення позивача на роботі, а є підставою для зміни судом дати припинення трудових відносин сторін за контрактом із визначеної відповідачем дати 24.07.2020 на належну дату продовження чинності строкового трудового договору до закінчення відпустки позивача, у яку не включаються дні його тимчасової непрацездатності, а саме на 31.08.2020.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р (ІІ)/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.
Вказаний висновок висловлений також у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19), який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.
Доводи апелянта про те, що листок непрацездатності позивача від 26.08.2020 року не подавався відповідачу, та про існування вказаного листка непрацездатності відповідачу стало відомо лише з рішення суду, не спростовують вірних висновків суду та на прийняте судом рішення не впливає, оскільки позивач в якості доказу надав цей лист до суду першої інстанції.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо відсутності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з вказаним позовом, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦПК України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 234 ЦПК України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Матеріалами справи встановлено, що позивач копію спірного наказу про звільнення отримав 24.07.2020.
Датою, до якої тривали його трудові відносини з відповідачем, а також датою закінчення відпустки позивача є 31.08.2020.
Датою звернення позивача з позовом до суду є 25.09.2020.
Отже, після видання наказу про звільнення позивач правомірно продовжував перебувати у щорічній відпустці яка, у т.ч. мала бути продовжена відповідачем на період тимчасової непрацездатності позивача по 31.08.2020.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що місячний строк звернення з позовом до суду пропущено позивачем з поважних причин, та поновив його з огляду на повідомлені ним карантинні обмеження і допущені відповідачем порушення щодо визначення коректної дати припинення трудових відносин, які не дозволили своєчасно отримати правничу допомогу. 
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Докази та обставини, на які посилається відділ освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради Полтавської області - залишити без задоволення.
Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _________________ В.П. Пікуль