УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 682/1971/20
Провадження № 22-ц/4820/144/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 682/1971/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2020 року (суддя Зеленська В. І.).
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначалось, що 08.06.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву № б/н від 08.06.2011, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.
В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.07.2020 заборгованість позичальника становить 352 298,66 грн, з яких: 8736,02 грн заборгованість за кредитом, 340 962,64 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2600 грн – пеня.
Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача 132 506,57 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 08.06.2011 та судові витрати.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.06.2011, що утворилася станом на 31.07.2020, в сумі 8736 грн 02 коп (вісім тисяч сімсот тридцять шість грн 02 коп) та 138 грн 73 коп судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про їх задоволення. Посилається на порушенням судом норм матеріального права. Вважає, що звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, оскільки 08.06.2011 відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Вказує, що відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що свідчить його підпис на вказаній заяві. Зазначає, що відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредиту. На думку заявника, оскаржуване рішення суду першої інстанції призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Апелянт вказує, що судом першої інстанції було залишено поза увагою практику Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц; постанові від 08.07.2018 у справі № 923/760/18; постанові від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17; постанові від 17.04.2019 у справі № 666/388/16-ц; постанові від 10.06.2020 у справі № 522/14440/15-ц та постанові від 01.09.2020 у справі № 293/599/19-ц.
Рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту банком не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08.06.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву № б/н, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 10).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.07.2020 становить 132 506,57 грн, з яких: 8736,02 грн - заборгованість за кредитом, 123 770,55 грн – заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 08.06.2011 по 30.12.2018.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав належних доказів в підтвердження обов`язку відповідача сплатити 132506,57 грн відсотків за користування кредитом, з огляду на те, що в анкеті-заяві від 08.06.2011 такий обов`язок відсутній, а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статтей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Із анкети-заяви позичальника ОСОБА_2 від 08 червня 2011 року вбачається, що в ній процентна ставка не зазначена.
Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів, як невід`ємні частини укладеного договору.
Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Вимоги про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою постанови Верховного Суду у справах № 356/1635/16-ц від 10.04.2019, № 923/760/18 від 08.07.2019, № 428/2873/17 від 28.03.2019, № 666/388/16-ц від 17.04.2019, № 522/14440/15-ц від 10.06.2020, № 293/599/19-ц від 01.09.2020 є безпідставним, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин правильно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання в апеляційній скарзі на підписану відповідачем довідку про умови кредитування від 28.10.2011, оскільки ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24.12.2020 відмовлено в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про долучення до матеріалів справи довідки про умови кредитування, як письмового доказу по справі.
Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в цій частині в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 січня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

       О.І. Талалай