ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року	Львів	Справа № 380/5111/20 пров. № А/857/13180/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Макарика В.Я. 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року (суддя Мричко Н.І., ухвалене в м. Львові о 13:46, повний текст складено 29.09.2020) у справі № 380/5111/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення при звільненні,-
                                                        ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення з ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з невиплатою належних сум грошового забезпечення при звільненні, за період з 24.01.2019 до 26.06.2020 включно, в розмірі 549364,96 грн.
Обґрунтовуючи адміністративний позов, позивач зазначив, що наказом ГУ ДФС у Львівській області від 23.01.2019 №42-о звільнений у відставку за під. «а» п. 65 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (за віком) з 23.01.2019. Під час проходження служби, наказом ГУ ДФС у Львівській області від 02.01.2019 №11-в Позивачу, у період часу з 02.01.2019 до 17.01.2019,  надавалася чергова відпустка за 2019 рік терміном п`ятнадцять календарних днів, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн. йому виплачена не була ані під час проходження служби, ані при звільненні зі служби 23.01.2019. Зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі №1.380.2019.003624 визнано протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Львівській області по невиплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.; стягнуто з ГУ ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.  На виконання вказаного вище рішення суду, 27.06.2020 ГУ ДФС у Львівській області перерахувало йому матеріальну допомогу на оздоровлення, в сумі      38015,58 грн. Такі обставини підтверджуються випискою АТ «Кредобанк» від 30.06.2020. На думку Позивача, невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні зі служби сталася внаслідок протиправної бездіяльності Відповідача. За таких обставин вважає, що розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті ОСОБА_1 , у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з роботи за період з 24.01.2019 до 26.06.2020 включно, становить 549364,96 грн. Просив позов задоволити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати матеріальної допомоги на оздоровлення  в сумі 38455, 12 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить його скасувати і прийняти нове, яким адміністративний позов задоволити повністю.
Як на доводи апеляційної скарги, апелянт посилається, зокрема, на те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо спірні правовідносини регулюються нормами частини 2 статті 117 КЗпП України. Якщо спірні правовідносини регулюються нормами частини 1 статті 117 КЗпП України, то з працедавця підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку без зменшення його розміру. Відтак, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з працедавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні, залежить від того, норма якої частини ст.117 КЗпП України підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Також зазначає, що оскільки невиплата матеріальної допомоги, розмір якої сторонами не оспорювався, сталася з вини відповідача, то до спірних правовідносин щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку підлягають застосуванню норми частини 1 статті 117 КЗпП України. Відповідно, розмір середнього заробітку, визначений згідно ст.117 КЗпП України не підлягає зменшенню.
Відповідач- Головне управління ДФС у Львівській області у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити адміністративний позов повністю, з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі. 
Протокольною ухвалою суду від 01.02.2021строк розгляду справи продовжено на 15 днів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної  скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна  скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.10.2018 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
28.12.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ ДФС у Львівській області із рапортом, в якому просив надати частину чергової відпустки за 2019 рік в кількості 15 діб з 02.01.2019 із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. 
02.01.2019 згідно з витягом з наказу ГУ ДФС у Львівській області за № 11-в «Про відпустки» підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 , старшому оперуповноваженому з особливо важливих справ відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Львівській області надано частину чергової відпустки за 2019 рік у кількості 15 діб, з 02 січня по 17 січня 2019 року із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. 
Згідно наказу ГУ ДФС у Львівській області від 23.01.2019 № 42-о «По особовому складу» підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженому з особливо важливих справ відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Львівській області, з 23.01.2019 звільнено з податкової міліції у відставку, із зняттям з військового обліку за пунктом 65 підпункту «а» (за віком).
Як вбачається з витягу з наказу ГУ ДФС у Львівській області від 24.01.2019 № 60-о «Про відпустки» виключено з наказу ГУ ДФС у Львівській області від 02.01.2019 № 11-в «Про відпустки», виплату матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_1 . Підстава: лист управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Львівській області від 21.01.2019 № 33/05.5.-37, лист ДФС України від 02.01.2019 № 85/7/99-99-05-02-01-17 «Про розпис Державного бюджету України на 2019 рік», витяг з розподілу показників зведених кошторисів на 2019 рік, розрахункових видатків по оплаті праці з нарахуваннями на 2019 рік, затвердженого начальником ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_2 , у 2019 році по КЕКВ 2112 не передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
За результатами розгляду заяв Позивача від 19.03.2019 вх. № 63/ЗПІ від 22.03.2019 та вх. № 64/ЗПІ від 22.03.2019 ГУ ДФС у Львівській області, листом від 27.03.2019 № 16738/10/ЗПІ/05.0-34 повідомило Позивача про те, що в управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності надійшов наказ ГУ ДФС у Львівській області від 02.01.2019 № 11-в «Про відпустки», яким зобов`язано нарахувати та виплатити старшому оперуповноваженому з особливо важливих справ ОСОБА_1 відпускні з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. 
Проте, листом ДФС України від 02.01.2019 № 85/7/99-99-05-02-01-17 «Про розпис Державного бюджету України на 2019 рік», скеровано Витяг з розподілу показників зведених кошторисів на 2019 рік, затверджений 02.01.2019 в.о. Голови ОСОБА_3 та відповідно до розрахунку видатків по оплаті праці з нарахуванням на 2019 рік, затвердженого начальником ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_2 , у 2019 році по КЕКВ 2112 не передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Відтак підстав для нарахування матеріальної допомоги немає.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 у справі №1.380.2019.003624, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020, позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Львівській області по невиплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.; стягнуто з ГУ ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.. 
В подальшому, 27.06.2020 ГУ ДФС у Львівській області перерахувало позивачу грошові кошти в сумі 38015,58 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «Кредобанк» по картковому рахунку від 30.06.2020.
Проте, повний розрахунок з Позивачем проведено лише 27.06.2020, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і сторонами не оспорюється.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 висловлено правову позицію, згідно якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, статтею 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19 адміністративне провадження №К/9901/12644/20 та від 08 вересня 2020 року у справі № 810/2116/17 адміністративне провадження №К/9901/34156/18, які судом враховано при виконанні положень частини 5 статті 242 КАС України.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі №1.380.2019.003624, позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Львівській області по невиплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.; стягнуто з ГУ ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 38594,50 грн.
Кошти в сумі 38015,58 грн. були перераховані на картковий рахунок Позивача за рішенням суду лише 27.06.2020, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і сторонами не оспорюється. Отже, Відповідачем проведено фактичний розрахунок із Позивачем щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 38015,58 грн. поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
Відтак, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі статті 117 КЗпП України.
Абзацом 2 статті 117 КЗпП передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відтак, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Позивача звільнено з військової служби з 23.01.2019, а виплата належних сум грошового забезпечення відбулася 27.06.2020, відповідно строк затримки розрахунку складає 356 робочих днів.
Як вбачається з довідки про доходи від 26.03.2019 № 303-05.0-31 розмір грошового забезпечення Позивача за останні два місяці перед звільненням становив: грудень 2018 року - 40168,00 грн., листопад 2018 року – 24644,50 грн..
Як вірно розраховано судом першої інстанції, середньоденний заробіток позивача, складає - 1543,16 грн. (40168,00 + 24644,50 / 42= 1543,16 грн.).
При визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з 24.01.2019 по 26.06.2020 включно (356 днів), позивач вказав, що такий складає 549364,96 грн. (1543,16 х 356 днів = 549364,96 грн.). Разом з тим, такий розрахунок значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (38594,50 грн.).
Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності відображена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц.
Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Відтак, судом першої інстанції вірно  враховано, зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 7% (38594,50 грн. (частка виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення) / 549364,96 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 24.01.2019 по 26.06.2020 (356 робочих днів) х 100).
Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7% становить: 38455,12 грн. (1543,16 грн. (середньоденний заробіток Позивача) х 7% = 108,02 грн., 108,02 грн. х 356 (днів затримки розрахунку) = 38455,12 грн.).
З врахуванням принципу співмірності, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений Позивачу у розмірі 38455,12 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зменшення суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації в сумі 549364,96 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 38594,50 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.
За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність частково задоволення адміністративного позову.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з наведених вище мотивів, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321,322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у справі №380/5111/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 04.03.2021