П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/923/20-а 
                                                                              Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.  
                                                                              Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
19 січня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Шидловського В.Б. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Іванова Ю.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Представником Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України разом із відзивом на позовну заяву, було подано і заяву про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, визначених ст. 122 КАС України.
Дана заява обґрунтована тим, що предмет судового розгляду даної справи стосується обставин, які пов`язані із наслідком видачі ДАК "Укрресурси" наказу від 06.09.2017 року № 06/17 про звільнення позивача та видачі йому трудової книжки, та стосовно яких, на думку позивача, не здійснювався належний контроль з боку Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України в плані додаткових заходів індивідуального характеру при виконанні Рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року. При цьому заявник вказує, що про обставини видання ДАК "Укрресурси" наказу № 06/17 від 06.09.2017 року зі зміненою датою звільнення та отримання позивачем трудової книжки позивач дізнався у вересні 2017 року. Тобто, саме з цього часу у позивача виникли підставі для звернення до суду із даним позовом. Однак, такий позов був поданий позивачем лише в 2020 року, тобто з пропуском визначеного статтею 122 КАС України шестимісячного строку. За таких обставин представник відповідача клопоче залишити даний адміністративний позов без розгляду.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року заяву Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про залишення адміністративного позову без розгляду задоволено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - залишено без розгляду.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Від Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідно до яких останні зазначають про те, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків відносно того, що апелянт пропустив строки звернення з позовом до суду. Вважають, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто заяву про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду та прийнято законну та обґрунтовану ухвалу.
В судовому засіданні представник Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржену ухвалу суду законною та обґрунтованою та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України подало до суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника Мінекономіки.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, в межах даного позову позивач оскаржує бездіяльність двох відповідачів: Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини Міністерства юстиції України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства України з питань виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України".
Зокрема, до першого відповідача позивачем пред`явлено вимогу про визнання протиправною його бездіяльність при здійсненні координації і контролю, що передбачені ст.ст. 10-12 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" за вжиттям відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру та забезпечення відновлення його прав в частині сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року і видачу наказу та дубліката трудової книжки і записів в ньому, згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001 року та законодавства.
До другого відповідача позивач заявляє вимогу про визнання протиправної його бездіяльності у відсутності контролю за вжиттям ДАК "Укрресурси" додаткових заходів індивідуального характеру при виконанні Рішення ЄСПЛ, в невиконаній частині рішень Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року і від 25.01.2001 року, що стосується визначення суми непогашеного боргу повного розрахунку перед позивачем та видачі належного наказу зі зміненою датою його звільнення, виписки та видачі дублікату трудової книжки з відповідними записами як про зарахування на посаду так і про звільнення у відповідності до ст. 47 КЗпП України та у порядку і способу виконання рішення районних судів та надання належної інформації до про вжиті заходи до Уповноваженого та Міністерства юстиції.
Також позивач до даних відповідачів заявляє і вимоги зобов`язального характеру та ставить питання щодо відшкодування з них моральної шкоди, які по своїй суті є похідними від основних вимог щодо оскарження протиправної бездіяльності.
Судом встановлено, що спірні правовідносини, які окреслюються межами даного позову, пов`язані із виданням ДАК "Укрресурси" наказу від 06.09.2017 року № 06/09/17-1Б про звільнення ОСОБА_1 та зміни дати звільнення і вчинення про це записів у його трудовій книжці, яка отримана позивачем 19.09.2017 року.
На переконання позивача, такі дії ДАК "Укрресурси" були вчинені без дотримання відповідної процедури і порядку, які передбачені нормами трудового законодавства та порядку виконання рішення місцевого суду від 01.03.2004р., та без належного контролю, координації і вжиття мір виконання з боку обох Відповідачів.
Тобто, оскаржувана позивачем протиправність бездіяльності Уповноваженого та Мінекономіки у цій частині якраз і пов`язана з обставинами видання ДАК "Укрресурси" наказу від 06.09.2017 року та вчинення записів у його трудову книжку, яку позивач отримав 19.09.2017 року.
Як зазначає сам позивач у позовній заяві, про даний факт він дізнався коли отримав трудову книжку з відповідними записами у ній 19.07.2017 року. Тобто, саме цією датою і слід відліковувати період, протягом якого позивач мав можливість оскаржувати відповідні дії/бездіяльність відповідачів протягом визначеного процесуальним законом строку (6 місяців).
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом ОСОБА_1 звернувся в березні 2020 року, тобто з пропуском визначеного ч. 2 ст. 122 КАС України строку.
За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).
Зі змісту наведених норм вбачається, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12. року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4  статті 123 цього Кодексу.
За змістом частин 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами слід розуміти лише і обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції задовольняючи клопотання Мінекономіки, виходив з тих підстав, що позивач пропустив строк на оскарження наказу від 06.09.2017 року, оскільки звернувся до суду лише в 2020 році. Апелянт наголошує, що він не оскаржує, не мав і не має наміру оскаржувати наказ від 06.09.2017 року, оскільки він виданий не на виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 року,  яке є в РЄСПЛ, а на виконання інших рішень суду. Наказ від 06.09.2017 року не має прямого відношення до виконання РЄСПЛ і рішення Замостянського районного суду. Цей наказ є передумовою видачі нового наказу на виконання вищевказаного рішення суду, виконавче провадження з виконання якого закінчено Печерським ВДВС.
Колегія суддів критично оцінює вищевказані доводи позивача та вважає їх необґрунтованими.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржувана позивачем протиправність бездіяльності Уповноваженого та Мінекономіки у цій частині якраз і пов`язана з обставинами видання ДАК "Укрресурси" наказу від 06.09.2017 року та вчинення записів у його трудову книжку, яку позивач отримав 19.09.2017 року.
В даному випадку позивач вважає протиправною бездіяльність відповідачів в частині невжиття заходів контролю та координації щодо забезпечення йому належної виплати всієї суми заборгованості та завершення виконання рішення ЄСПЛ в невиконаній частині що стосується рішення місцевого суду від 01.03.2004 року.
Також, є вірним висновок суду першої інстанції щодо тієї частини позовних вимог, яка стосується оскарження бездіяльності відповідачів з підстав нездійснення належної координації і контролю щодо визначення суми та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Оскільки така вимога пов`язується позивачем у взаємозв`язку із обставинами видачі наказу про його звільнення та внесення правильних записів у його трудову книжку і її видачі йому на руки, тому могла бути заявлена у ті ж самі строки, що й попередня, тобто з дати коли позивач отримав трудову книжку 19.07.2017 року.
Надаючи правову оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Проте, позивач як під час звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не наводить будь-яких інших обставин і не надає відповідних доказів, які би свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
Таким чином, позов поданий після закінчення строку, встановленого статтею 122 КАС України, з огляду на відсутність доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення клопотання Мінекономіки про залишення позовної заяви без розгляду, з чим погоджується колегія суддів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що КАС України передбачає обов`язок суду залишити позовну заяву без розгляду, зокрема, у разі визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду неповажними, після відкриття провадження в адміністративній справі, що і було вчинено судом першої інстанції у даній справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням по справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.07.1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п. 1 ст. 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції на день винесення оскаржуваної ухвали були всі підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з відсутністю доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку спірним обставинам під час винесення судового рішення. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, у апеляційній скарзі не зазначено, а судом першої інстанції правильно застосовано норми законодавства України, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  25 січня 2021 року.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Шидловський В.Б.