Ухвала        
29 січня 2021 року
м. Київ
справа № 638/16491/17
провадження № 61-192ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційні скарги Міністерства юстиції України та Державної пенітенціарної служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів державної влади,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, Державної, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів державної влади, в якому просив суд на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями, які полягають у порушенні його прав та свобод, стягнути з відповідачів 405 000 грн.
На обґрунтування позову посилався на таке. Вироком Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2009 року його засуджено за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 263, статтею 400 Кримінального кодексу України до 10 років 6 місяців позбавлення волі. 25 червня 2009 року рішенням з питань розподілу, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області, йому визначене місце відбування кримінального покарання - виправну колонію максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщенні камерного типу, де й перебував в період з 11 травня 2010 року до 07 квітня 2011 року.
Визначення місця відбування кримінального покарання - виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщенні камерного типу відповідачем - Державною пенітенціарною службою України здійснено з грубим порушенням діючих на той час приписів Кримінально - виконавчого кодексу України (далі - КВК України), так як ним хоча і були вчинені тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, проте він раніше до кримінального відповідальності не притягувався, інкриміновані злочини вчинив вперше, тому місцем відбуття кримінального покарання необхідно було визначити колонію середнього рівня безпеки, а не максимального рівня безпеки, як було визначено відповідачем на підставі відповідних відомчих інструкцій.
Під час відбуття міри кримінального покарання ним неодноразово направлялись скарги в наглядові інстанції в тому числі і до Державної пенітенціарної служби України з приводу неправильного визначення місця відбування кримінального покарання, проте порушення приписів КВК України не було усунуто.
Незаконними протиправними діями посадових осіб Державної пенітенціарної служби України, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України та органом державної влади, щодо визначення місця відбування кримінального покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщенні камерного типу йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він внаслідок незаконних дій відповідача був підданий тортурам і нелюдському поводженню, що принижує його честь, що призвело до завдання моральних та душевних страждань, порушення його звичайного ритму життя, погіршення та позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, приниження його честі, гідності та ділової репутації, призвело до погіршання стану здоров`я, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання цих коштів з єдиного казначейського рахунку. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ураховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, - обґрунтованим, розумним і справедливим розміром відшкодування позивачу спричиненої йому моральної шкоди є сума у розмірі 50 000 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Державної пенітенціарної служби України задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року змінено. Зменшено розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої судом на користь ОСОБА_1 до 25 000 грн шляхом стягнення цих коштів на його користь з Державного бюджету України, з єдиного казначейського рахунку. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд часткового погодився з висновками суду першої інстанції, проте виходячи із загальних засад цивільного судочинства, справедливості, доброчесності та розумності вважав, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, має бути зменшений до 25 000 грн, - у межах доведеного.
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги Міністерства юстиції України та Державної пенітенціарної служби України, в якій заявники, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подані на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому за законом не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 405 000 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн*250=567 500 грн). 
Отже, зазначена справа в частині зустрічного позову про стягнення суми авансу отриманого в рахунок продажу в майбутньому житлового будинку відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційних скаргах немає посилання на зазначені випадки.
Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.
Доводи касаційної скарги в основному зводяться до непогодження зі встановленими обставинами справи та переоцінки доказів.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки Міністерства юстиції України та Державної пенітенціарної служби України подали касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України та Державної пенітенціарної служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів державної влади відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний