ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1896/20  Номер провадження 22-ц/814/337/21	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2021 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача         Дряниці Ю.В.,
суддів:                Кривчун Т.О., Чумак О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом. Позивач вказував, що 13 лютого 2012 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір №б/н про надання банківських послуг, згідно якого відповідач при підписанні анкети – заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач умови кредитного договору не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 5 804,52 грн. Також позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем після померлого є відповідач ОСОБА_1 . Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2020 року у позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту 5 804,52 грн. та судові витрати 2 102 грн., а всього 7 906,52 грн.

Рішення оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що не є спадкоємцем померлого  ОСОБА_2 , а тому не несе жодних зобов`язань по задоволення вимог кредитора щодо боргу померлого. 
Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з підстав визначених п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети – заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. 
Згідно розрахунку наданого АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором, станом 30 вересня 2019 року, утворилась заборгованість за наданим кредитом у розмірі 5 804, 52 грн.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.
23 листопада 2017 року позивач звернувся з Претензією кредитора до Другої полтавської державної нотаріальної контори про те, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , має перед банком заборгованість у розмірі 5 804, 52 грн. 
23 січня 2018 року у Другій полтавської державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 17/2018 щодо майна померлого ОСОБА_2 .
23 січня 2018 року завідувач Другої полтавської державної нотаріальної контори повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк», що спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_2 заведена. Зазначено, що у випадку, якщо за видачою свідоцтва про право на спадщину звернуться спадкоємці, нотаріус доведе їх до відома про вимогу позивач.
Аналогічну по змісту претензію було направлено позивачем до Другої полтавської державної нотаріальної контори 05 червня 2018 року, на яку завідувачем Другої полтавської державної нотаріальної контори надано відповідь від 16 липня 2018 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживав на час смерті із спадкодавцем, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. З огляду на наведене дійшов висновку, що відповідач несе зобов`язання за кредитним договором, укладеним між спадкодавцем і позивачем. 

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. 
Згідно з вимогами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Таким чином, при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємця боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановити коло спадкоємців, обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
З матеріалів справи слідує, що після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернень не було, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідач, як особа, яка постійно проживала на час смерті із ОСОБА_2 , на підставі ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що свідчать, що разом із спадкодавцем, на час смерті, постійно не проживали інші особи, які також могли прийняти спадщину у порядку ст. 1268 ЦК України.
Так само, в матеріалах справи відсутні докази того, що за життя ОСОБА_2 належало на праві власності будь-яке майно, а, отже, відсутні підстави вважати, що відповідач отримав право власності на будь-яке спадкове майно, в межах вартості якого можна було б задовольнити вимоги кредитора, що унеможливлює задоволення будь-яких вимог кредиторів спадкодавця.
Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, в силу положень ст.ст. 252, 369 ЦПК України, розгляд цивільної справи проводив без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Вбачаючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вищезгаданих обставин, то колегія суддів вважає позовні вимог недоведеними.
Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
       Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до Другої полтавської державної контори із претензією кредитора, зокрема, у червні 2018 року /а.с. 44/. На яку отримав відповідь від 16 липня 2018 року, з якої вбачається, що до нотаріальної контори не зверталися спадкоємці померлого ОСОБА_2 /а.с. 45/.
02 жовтня 2018 року до ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся ОСОБА_1 , повідомивши про смерть ОСОБА_2 . При цьому, представником банку було отримано копії паспортного документу відповідача, вірність якого посвідчена, як самим ОСОБА_1 , так і співробітником банку ОСОБА_3 /а.с. 35-36/.
На 11 сторінці вказаного документу міститься відмітка про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою проживання ОСОБА_2 на час смерті, а саме – в обох випадках: АДРЕСА_1 . 
Таким чином, колегія суддів вважає, що станом на 02 жовтня 2018 року банку, з урахуванням інформації отриманої від Другої полтавської державної нотаріальної контори про не звернення, протягом строку для прийняття спадщини, до нотаріального органу спадкоємців за законом ОСОБА_2 , кредитору стала відома особа спадкоємця боржника, який прийняв спадщину у порядку ст. 1268 ЦК України.
Позивачем долучено до матеріалів справи копію листа-претензії з вимогою про повернення боргу ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк», направленої ОСОБА_1 на адресу його проживання, який датований 09 вересня 2019 року /а.с. 46, на зв.арк./.
За таких обставин, вбачаючи, що претензія була направлена кредитором майже через 11 місяців після отримання ним інформації про прийняття спадщини ОСОБА_1 , то слід вважати, що позивачем пропущено, визначений ст. 1281 ЦК України, шестимісячний строк для пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, що зумовлює позбавлення його права на стягнення боргових зобов`язань за кредитним договором, а тому підстави для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» відсутні.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, судовий розмір у розмірі 3 153 грн., що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги, та був відстрочений ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 січня 2021 року, підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 153 грн. (три тисячі сто п`ятдесят три гривні).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                                 Ю. В. Дряниця

Судді:                                                                                                    Т. О. Кривчун

                                                                                                     О. В. Чумак