ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23103/19	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/125/21 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 305030000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Боднар Р.В. 
та сторін: позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Братівника І.В., відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Балабана П.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/23103/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складений 06 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -
В С Т А Н О В И В:
у вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно одержані грошові кошти у розмірі 133 939 (сто тридцять три тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 51 копійку, а також понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначила, що у період з 2000 по 2014 рік, ОСОБА_1 перебуваючи на роботі за кордоном, переказувала на ім`я відповідача грошові кошти загальною кількістю у сумі 4 345 доларів США та 1 100 євро, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Зазначила, що вказана сума коштів була отримана відповідачем без існування будь-яких цивільно-правових відносин та не була їй подарована. 04 липня 2019 року позивач звернулась до відповідача із претензією про повернення вказаної суми коштів. Вказала, що предметом спору є грошові кошти в іноземній валюті, тому розрахунок суми, що підлягає стягненню остання здійснила у гривневому еквіваленті, із розрахунку по відношенню до долара США та євро, по курсу НБ України станом на 23 вересня 2019 року. Свої вимоги позивач мотивує посиланням на норми матеріального права, а саме: частини 1-2 статті 1212, ч.1 ст.1213, ч.1 ст.1214 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава на якій воно було набуте згодом відпала. Відтак, позивач вважає, що зазначену суму коштів, яка набута без достатньо правової підстави слід стягнути з відповідача.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 73 592 (сімдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто дві) гривні 16 копійок грошових коштів, як майно набуте без достатньої правової підстави.
В решті позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору пропорційно до задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2  просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року - скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повній мірі у зв`язку із безпідставністю таких вимог, судові витрати покласти на позивача, посилаючись на те, що судом не в повній мірі з`ясовано обставин, що мають значення для справи, позивачем не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що висновок суду про стягнення із неї в користь позивача 73 592,16 гривень грошових коштів, як майно набуте без достатньої правової підстави не ґрунтується на матеріалах справи та є безпідставним, оскільки він спростовується поясненнями свідка ОСОБА_3 , який вказав, що в період з жовтня 2001 року по липень 2002 року, кошти, які пересилала мати ОСОБА_1 витрачались на його утримання (купівля одягу, продуктів харчування, тощо), оплату комунальних послуг, на допомогу іншим близьким особам позивача, а залишок віддавався ОСОБА_3 . Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід оцінити критично, оскільки їм було відомо лише зі слів матері, що була усна домовленість між сторонами про зберігання коштів.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що кошти, які пересилала їй позивач нею набуті без достатньої правової підстави. Те, що в матеріалах справи містяться копії квитанцій про переказ коштів не слід було брати до уваги, тому що їх переклад з італійської мови на українську мову, виконаний в бюро перекладів "асТра" ФОП ОСОБА_6 , не підтверджений жодними документами, про кваліфікаційні навики з італійської мови на українську мову. Також, сумніви достовірності перекладу викликає і той факт, що в квитанції про переказ коштів за 16 травня 2000 року перекладач в графі осіб, які повинні отримати кошти зазначила лише її прізвище, при цьому не зазначивши прізвища ОСОБА_4 , який і отримав дані кошти.
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, оскільки, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/23103/19 ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, таким, що повністю відповідає вимогам ст.263 ЦПК України. Вказує, що доводи відповідача є надуманими, недоведеними та спростованими іншими доказами по справі. Наведені в апеляційній скарзі обставини є недоведеними, суперечливими, а докази відповідача, у вигляді свідчення свідка ОСОБА_3 такими, що є неналежними, виходячи із юридичної природи правовідносин.
У судовому засіданні відповідач  ОСОБА_2 та її представник адвокат Балабан П.О. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Братівник І.В. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду обґрунтованим та законним.
Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що у період з 2000 року по 2015 роки, ОСОБА_1 перебуваючи в Італії, через систему "Money Gram" здійснювала грошові перекази на ім`я ОСОБА_2 в таких сумах:
- 02 травня 2014 року - 800 євро; - 07 серпня 2012 року - 300 євро, а всього на суму 1 100 євро, що еквівалентно 29 139 гривень із розрахунку зазначеного позивачем у позові 1 євро - 26,49 за курсом НБ України станом на 26 вересня 2019 року;
- 11 жовтня 2001 року - 200 доларів США; 29 липня 2002 року - 200 доларів США; 29 листопада 2001 року - 500 доларів США; 09 січня 2002 року - 521 долар США; 29 березня 2002 року - 400 доларів США; 02 травня 2002 року - 450 доларів США; 09 липня 2002 року - 500 доларів США, а всього на суму 2 762 долар США, що еквівалентно 66 619,44 гривень, із розрахунку зазначеного позивачем у позові 1 долар США - 24,12 за курсом НБ України станом на 26 вересня 2019 року (а.с. 6-16, 31-41, 85-88).
04 липня 2019 року та 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 були направлені претензії ОСОБА_2 про повернення вказаних коштів (а.с. 17-18).
Допитаний у якості свідка ОСОБА_3 суду пояснив, що він є сином позивачки та з кінця 2001 року проживав разом із своїм братом. Зазначив, що відповідач упродовж 2000-2014 років допомагала йому у період відсутності його матері, яка перебувала за кордоном в Італії, купувала продукти харчування, здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, оплачувала відпочинок на морі, за рахунок коштів, які передавала з Італії позивач. Підтвердив суду ту обставину, що кошти у сумі 800 євро, які передала позивач на його прохання у травні 2014 році, відповідач передала йому особисто, які він у подальшому витратив на лікування своєї вагітної дружини, яка у той час перебувала у лікувальному закладі (а.с. 76, 117).
Допитаний у якості свідка ОСОБА_2 суду пояснила, що всі кошти, які передавала позивач упродовж 2000-2014 років нею витрачались на утримання її неповнолітнього сина ОСОБА_7 , купівлю для його потреб продуктів харчування та його оздоровлення, купівлю предметів особистого вжитку для позивачки, продуктів харчування, які передавались нею в Італію. Також, зазначила, що суму коштів, яку було передано позивачем у 2014 році в розмірі 800 євро було передано ОСОБА_3 для його особистих цілей та потреб його вагітної дружини.
Допитаними у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які є дітьми позивача підтвердили суду ту обставину, що між позивачем та відповідачем була усна домовленість про передачу коштів ОСОБА_1 з Італії в Україну, які відповідач зобов`язувалась зберігати, в подальшому повернути позивачу. Всі кошти передавились ОСОБА_1 відповідачу. Також зазначили, що відповідач не допомагала ОСОБА_3 продуктами харчування та готуванням їжі, оскільки остання перебувала у місті Яворові Львівської області, а догляд за неповнолітнім ОСОБА_3 у той час здійснювався старшим братом та батьком (а.с. 106-107).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що кошти в сумі 2762 долари США та 300 євро, що еквівалентно 73 592 грн. є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а тому в силу вимог ст.1212 ЦК України підлягають стягненню із відповідача у користь позивача. 
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 2762 долари США та 300 євро, що сторонами не заперечується та визнається.
Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, однак відповідач стверджує, що вказані кошти нею використалися на утримання неповнолітнього сина позивача, купівлю для його потреб продуктів харчування та його оздоровлення, купівлю предметів особистого вжитку для позивачки, продуктів харчування, які передавались нею в Італію, оплата комунальних послуг житла, належного позивачці, хоча жодного доказу з цього приводу відповідач суду не надала.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що кошти в сумі 2762 долари США та 300 євро, що еквівалентно 73 592 грн. є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а тому в силу вимог ст.1212 ЦК України підлягають стягненню із відповідача у користь позивача. 
Не заслуговують на уваги доводи апелянта, що на підтвердження її заперечень є покази допитаної її в якості свідка та свідка ОСОБА_3 , оскільки відносини з безпідставно отримання грошей, мають вартісне вираження, предметом доказування є факти безпідставності отримання коштів та їхнє витрачання, що має бути підтверджено відповідними письмовими доказами, в тому числі платіжними квитанціями, виписками з банківського рахунку, чеками тощо.
Також, колегія суддів не приймає до уваги твердження заявника, що квитанції про переказ коштів є неналежним чином оформленим доказом, оскільки не надано документів, які б підтверджували кваліфікаційні навики перекладача з огляду на те, що спростовуючих доказів цьому відповідач не надала, однак визнала факт отримання спірних коштів.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення виготовлений 23 березня 2021 року.

Головуючий 
Судді