П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/1553/20-а                  Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лелюк Олександр Петрович  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
09 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,
представника Відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року (повний текст рішення складено 17 грудня 2020 року у м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів.
Позивач просив: визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті грошових компенсацій за не отримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 346172,40 грн.
Позов обґрунтовував тим, що при звільненні з військової служби (30 квітня 2018 року) відповідачем порушено визначені законодавством строки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також - одноразової грошової допомоги.
Позивач вказував, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 01 вересня 2020 року, тобто через 855 календарних днів після звільнення з військової служби; грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 28 листопада 2018 року, тобто через 212 календарних днів після звільнення; одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 09 листопада 2018 року, тобто через 193 календарних дні після звільнення.
Зазначав, що оскільки питання щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства (Закон України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положення про проходження військової служби військовослужбовців Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007), то в даному випадку необхідно керуватися положеннями статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. В обґрунтування наведених тверджень позивач посилався на правові позиції Верховного Суду України, Верховного Суду, висловлені в аналогічних правовідносинах, а також на рішення Конституційного Суду України, Європейського Суду з прав людини.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, про здійснення ним нарахування та виплати компенсації позивачу за невикористані у 2016-2018 роках дні додаткової відпустки у сумі 16479,90 грн. на підставі рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №600/935/20-а. Крім цього, відповідач, зокрема наголосив на відсутності підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки такі виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу при звільненні сум, а у зв`язку зі спором стосовно самого права на виплату йому спірної компенсації за невикористану відпустку. Також вказував про незгоду із заявленою позивачем у позові сумою, яка є значно більшою від суми виплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Крім цього, акцентував увагу на пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій він зазначав про необґрунтованість доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Наполягав на задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року, заявлене відповідачем клопотання про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду - задоволено . Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, залишено без розгляду.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року, адміністративний позов, в іншій частині, задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій, у розмірі 13782 (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 11 коп.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Позивачем у справі подано до суду апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права просив змінити зазначене рішення та прийняти нове - про задоволення позовної вимоги - стягнення з Відповідача середнього заробітку, в повному, визначеному ним, розмірі. В решті, рішення залишити без змін.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Як встановлено, позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України, з якої 30 березня 2018 року був звільнений та 18 квітня 2018 року виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області; останнім днем проходження служби позивача було 30 квітня 2018 року; 09 листопада 2018 року Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби; 28 листопада 2018 року - проведено виплату грошової компенсацію за не отримане речове майно.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року в адміністративній справі 600/935/20-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за відпустки 2016, 2017, 2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018 року. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 30.04.2018 року.
На виконання зазначеного рішення суду 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16479,90 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером №184 від 28 серпня 2020 року.
Вважаючи, що Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Як уже зазначено вище, оскільки ухвалою суду від 15 грудня 2020 року позов в частині позовних вимог залишено без розгляду то при розгляді справи по суті, судом надавалась оцінка лише обґрунтованості позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій.
Вирішуючи спір, суд констатував те, що згідно із ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)
Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі №821/1083/17 залишила без змін.
В цьому рішенні, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.
Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Також зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Як свідчать обставини справи, відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби (30 квітня 2018 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 28 серпня 2020 року у сумі 16479,9 грн., то суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (в редакції Постанови КМ N1213 (1213-2020-п) від 09.12.2020, яка є чинною станом на день розгляду цієї справи) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до приписів пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У матеріалах справи міститься довідка №26 від 05 червня 2020 року видана Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області  про грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед його звільненням. Так, загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню, становить 24698,00 грн.
Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення становитиме 404,88 грн. (24698,00 грн/61 день).
Така ж сума середньоденного заробітку вказана позивачем і у позовній заяві та не заперечувалось відповідачем у ході судового розгляду справи.
Судом встановлено, що період затримки розрахунку при звільненні тривав з 30 квітня 2018 року по 28 серпня 2020 року, що складає 851 календарний день. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій, складає 344552,88 грн. (404,88 грн. х 851 к.д.).
При цьому, суд виходячи з порівняння сум у розмірі 16479,9 грн., як грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та суми 344552,88 грн., як вирахованого середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, дійшов висновку, що їх (суми) не можна вважати співмірними, оскільки остання значно перевищує суму виплаченої компенсації (більш як у 20 разів).
Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України , суду необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання, суд першої інстанції враховував такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19, які суд першої інстанції врахував в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.
Відповідно до матеріалів справи, останнім днем військової служби позивача є 30 квітня 2018 року. З позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 звернувся до суду 06 липня 2020 року, а з даним позовом - 23 вересня 2020 року, після виплати йому відповідачем, 28 серпня 2020 року зазначеної грошової компенсації.
Виходячи з вищенаведеного порівняння сум, а також з урахуванням того, що позивач протягом тривалого часу не звертався до суду з позовом про виплату указаної компенсації, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до даних правовідносин принципу співмірності.
Таким чином, виходячи з визначеної істотної частки, яка складає 0,04 (16479,9грн/344552,88 грн., тобто сума виплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ділиться на середній заробіток за весь час затримки розрахунку) судом визначена сума, яка підлягатиме відшкодуванню. Така сума становитиме 13782,11 грн. (404,88 грн. х 0,04 х 851 к.д., тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку).
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також беручи до уваги наведені вище позиції суду касаційної інстанцій в аналогічних відносинах, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачу у розмірі 13782,11 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком військовослужбовця.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин також викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 815/714/16.
Виходячи з наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та, як наслідок, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у розмірі 13782 грн. 11 коп.
При цьому, колегія суддів зазначає, що оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір таких майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Доводи наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для зміни оскарженого судового рішення.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції в частині розгляду справи по суті, дійшов обґрунтованого висновку  про часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  18 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Смілянець Е. С.