ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» січня 2021 року 

м. Харків

справа № 641/5016/20-ц

провадження № 22ц/818/457/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю., 

учасники справи: 

скаржниця - ОСОБА_1 , представник скаржниці – ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи - Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), представниця заінтересованої особи – Ляхова Т.Б., Пилипець С.О., представник заінтересованої особи – Хадєєва Т.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3  та Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року в складі судді Чайка І.В.  
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яку в подальшому уточнила.

Скарга мотивована тим, що 27 травня 2020 року вона подала скаргу до державної виконавчої служби на дії боржника ОСОБА_3 за виконавчим провадженням № 47112623 з примусового стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від суми доходів, починаючи з 15 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття. У вказаній скарзі вона просила стягнути з боржника на її користь аліменти у розмірі ј частини від суми доходів 540 000,00 грн за 2019 рік в розмірі 135 000,00 грн, накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, внести відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників, подання до правоохоронних органів, встановити тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон, в праві керування транспортними засобами, в праві вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю, у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

15 червня 2020 року державною виконавчою службою їй було відмовлено у задоволенні її скарги.

Вважала, що Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не звернув увагу на те, що боржник ще 12 червня 2015 року придбав з салону автомобіль на невідомий дохід, який не задекларовано та який повинен був врахований при сплаті аліментів, а потім продав його у 2019 році та отримав дохід в сумі 540 000,00 грн.

Просила визнати неправомірними дії Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відмові в задоволенні її скарги на дії боржника ОСОБА_3 за виконавчим провадженням № 47112623 з примусового стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від суми доходів, починаючи з 15 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття; зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за виконавчим провадженням № 47112623 з примусового стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від суми доходів, починаючи з 15 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття здійснити наступні дії: стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від суми доходу 540 000,00 грн за 2019 рік в розмірі 135 000,00 грн; накласти арешт на рухоме і нерухоме майно в межах суми боргу 135 000,00 грн, яке належить на праві власності боржнику ОСОБА_3 до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі; внести відомості про боржника ОСОБА_3 до Єдиного реєстру боржників; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві виїзду за межі України – до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві керування транспортними засобами – до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю – до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі; встановити тимчасове обмеження ОСОБА_3 в праві полювання – до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, визнано неправомірними дії Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відмові у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27 травня 2020 року на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за виконавчим провадженням № 47112623 з примусового виконання виконавчого листа № 641/1411/13, виданого 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова; в іншій частині скаргу залишити без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 та Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_3 просив ухвалу суду в задоволеній частині скасувати та відмовити у задоволенні скарги в цій частині, в іншій частині - ухвалу суду залишити без змін. Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) просив ухвалу суду скасувати, прийняти нове судове рішення по справі, якою відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що стягнення аліментів можливо лише з заробітку (доходу), з якого утримується податок, а здійснення особою дій стосовно наявного та належного йому рухомого майна один раз на рік не оподатковується, оскільки не є прибутком. Вказав, що види доходів, які враховуються при обчисленні суми аліментів, чітко визначені в Постанові КМУ України № 146.

Апеляційна скарга Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що щорічна декларація за 2019 рік ОСОБА_3 подана 13 березня 2020 року, а ОСОБА_1 , будучи обізнана про обов`язок ОСОБА_3 подавати декларацію, в якій ОСОБА_3 відображає доходи, як мінімум раз на рік, дізналася або повинна була дізнатися про отриманий дохід від відчуження майна принаймні до закінчення строку, визначеного законом як кінцевим для подання щорічної декларації, тобто до 01 квітня 2020 року. Таким чином, стягувачем ОСОБА_1 пропущений строк для оскарження рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення. З огляду на це, її скарга від 27 травня 2020 року не може бути задоволена. Вказав, що скарга від 27 травня 2020 року не відповідає вимогам закону, тому не підлягає задоволенню. Зазначив, що закон наділяє виключним правом стягувача звернутися до органу досудового розслідування із відповідною заявою, на підставі якої розпочинається досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 КК України. Роль державного виконавця, при цьому, має інформативний характер, що полягає в роз`ясненні такого права стягувачу за настання певних обставин – наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Зазначив, що 17 червня 2020 року ОСОБА_1 отримала відповідь на скаргу, а до суду вона звернулася лише 02 липня 2020 року, отже строк на подачу скарги вона пропустила.

09 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала судове рішення законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що дохід від відчуження рухомого майна підпадає під дію Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб та на який, згідно вказаного Переліку може бути здійснено стягнення в межах виконавчого провадження. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) необхідно задовольнити, ухвалу суду в оскаржуваній частині – скасувати.

Ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивована тим, що дохід від відчуження рухомого майна підпадає під дію Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб та на який згідно Переліку може бути здійснено стягнення в межах виконавчого провадження. 

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 641/1411/13-ц, за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 25% від суми доходів, починаючи з 15 лютого 2013 року щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с. 90-91, 109 том 1). 

Постановою Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 19 березня 2015 року ВП № 47112623 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 641/1411/13-ц, виданого 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова (а. с.94 том 1).

Постановою Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 16 липня 2015 року ВП № 47112623 проведено утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику ОСОБА_3 після відрахування податків в розмірі 50% до повного погашення боргу. Після погашення боргу стягнення проводити в розмірі 25% від заробітку. Заборгованість по аліментам на 01 липня 2015 року складає 2678,06 грн (а.с.97 том 1).

Постановою Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 18 березня 2020 року ВП № 47112623 звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_3 , що отримує дохід у Департаменту Патрульної поліції, здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 25% від суми доходів, починаючи з 15 лютого 2013 року щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.124 том 1).

27 травня 2020 року ОСОБА_1 подала до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) скаргу, в якій зазначила, що відповідно до пункту 11 щорічної декларації НАЗК ОСОБА_3 за 2019 рік, боржником задекларовано від Товарної фірми «Автолюбітель» дохід відчуження рухомого майна 540 000,00 грн. Вказала, що з цього доходу боржник ОСОБА_3 не сплатив ј частину від суми доходу аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складає суму в розмірі 135 000,00 грн, що призвело до виникнення заборгованості із сплати аліментів в розмірі, що сукупно складають суму виплат за 39 місяців відповідних платежів.

У вказаній скарзі ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від суми доходів 540 000,00 грн за 2019 рік у розмірі 135 000,00 грн; накласти арешт на рухоме і нерухоме майно в межах суми боргу 135 000,00 грн, яке належить на праві власності боржнику ОСОБА_3 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; внести відомості про боржника ОСОБА_3 до Єдиного реєстру боржників, відповідне клопотання до правоохоронних органів щодо притягнення до кримінальної відповідальності боржника ОСОБА_3 за статтею 164 КК України ухилення від сплати аліментів на утримання дітей; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві виїзду за межі України – до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві керування транспортними засобами – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; встановити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; встановити тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві полювання – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с.132 том 1).

Із відповіді Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 98156 від 15 червня 2020 року вбачається, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 146, Податкового кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» отримані грошові кошти ОСОБА_3 не є доходом, з якого підлягає утримання аліментів, тому підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні (а.с.5-8. 144-145 том 1).

Як вбачається з довідки Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 98467 від 18 червня 2020 року у ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа № 641/1411/13-ц, виданого 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова станом на 18 червня 2020 року відсутня (а.с.147 том 1).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 180 ЦК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У частині першій статті 183 СК України зазначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. Зокрема, постановою № 146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (далі - Перелік).

Пунктом 1 цього переліку, затвердженого Постановою № 146 передбачено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги за державним соціальним страхуванням, а також з допомоги з тимчасової непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги за державним соціальним страхуванням, виплачуваним за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними; 14-1) державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства, призначеної відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку. 

Названий перелік, затверджений Постановою № 146, як підзаконний нормативно-правовий акт не містить протиріч із СК України, який регулює питання утримання дитини батьками, у тому числі, сплати аліментів. Наведені правові акти є спеціальними, підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому їм надається перевага у порівнянні із загальними нормативно-правовими актами, зокрема, нормами Податкового кодексу України.

У Податковому Кодексі України міститься загальне визначення доходу для цілей оподаткування, а не визначається вид доходу, з якого стягуються аліментні платежі. Натомість саме Кабінет Міністрів України на виконання положень статті 81 СК України визначив види доходів, з яких утримуються аліменти.

Аналіз положень СК України, зокрема положень статті 81, частини третьої статті 181, частини другої статті 182, статті 183 СК України, свідчить про те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів. Аналогічна ситуація відображена і в положеннях ЦК України, який також ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», зокрема, у відносинах щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Таким чином, законодавець гарантував можливість захисту прав та фактичного задоволення інтересів найменш захищених категорій осіб.

Разом з тим, з урахуванням системного способу тлумачення вищевказаний Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий (розширювальне тлумачення норм права). 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18), відступаючи від висновку, викладеному у постанові від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18), ухваленої Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зробив висновок про те, що «Положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Звуження ж змісту норм закону за допомогою положень підзаконних нормативно-правових актів є неприпустимим. При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема, доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток» ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин. Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним. З урахуванням системного способу тлумачення вищевказаний Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.».

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 682/1984/16-ц (провадження № 61-24409св18), від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17 (провадження № 61-1685св20). 

В справі, судове рішення якого оскаржується, мова йде про визнання неправомірними дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за виконавчим провадженням № 47112623 з примусового виконання виконавчого листа № 641/1411/13, виданого 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова щодо стягнення ј частини від продажу автівки, як аліментний платіж.

Матеріали справи свідчать про те, що автівка, яку було реалізовано ОСОБА_3 , не є його особистою приватною власністю. Придбано це рухоме майно у 2015 році та реалізовано у 2019 році, коли ОСОБА_3 знаходився в іншому шлюбі та коли вже були призначені (з 2013 року) та стягувалися з нього аліментні платежі. Це майно не оподатковувалося, оскільки не було прибутком. Цей дохід не можна вважати доходом в розумінні як статей 181, 183 СК України, так і Переліку, оскільки він не є регулярним доходом чи способом постійного заробітку, а є конвертацією майна у грошовий формат. Прибутку від цього продажу ОСОБА_3 не отримав, а перевів рухоме майно в грошовий еквівалент, який існував на час призначення та стягнення аліментів з нього, тому відмова виконавця на скаргу ОСОБА_1 щодо стягнення ј частини від продажу автівки, як аліментний платіж, є правомірною. 

В суді апеляційної інстанції представник скаржниці наполягав на задоволенні апеляційної скарги та підтримав її доводи.

В свою чергу представниця ОСОБА_3 та представниця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в суді апеляційної інстанції заперечували проти апеляційної скарги та вважали, що в даному випадку це не є прибуток, який навіть не оподатковувся. Зазначили, що ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів немає.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення скарги в оскаржуваній частині, оскільки в даному випадку не можна вважати реалізоване майно регулярним доходом чи способом постійного заробітку, так як воно вже існувало на час призначення та стягнення аліментів і було переведено в грошовий еквівалент.

Враховуючи надані матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, неправильно застосувавши норми матеріального права ухвалив судове рішення, яке підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні скарги скаржниці в оскаржуваній частині.

В іншій частині скарга не оскаржувалася та не переглядалася.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) – задовольнити.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року в оскаржуваній частині – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 на дії державного виконавця в частині визнання неправомірними дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відмові у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27 травня 2020 року на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по виконавчому провадженню № 47112623 з примусового виконання виконавчого листа № 641/1411/13, виданого 02 квітня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова – залишити без задоволення.
В іншій частині судове рішення не оскаржувалося та не переглядалося.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.