ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                             
02 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 431/3975/19
провадження № 61-22168св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Старобільська міська рада Луганської області,
особа, яка подавала апеляційну скаргу - заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Луганського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів Єрмакова Ю. В., Авалян Н. М., Назарової М. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, у якому просили визнати за кожною з них право власності на Ѕ ідеальну частку незавершеного будівництва нерухомого майна (торгово-офісної будівлі) з процентом готовності 75% загальною площею 1578,6 м?, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування позовної заяви зазначали, що позивачі на підставі договору дарування є власниками земельної ділянки площею 0,0647 га кадастровий номер 4425110100:07:002:0423, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , у наступних частках: ОСОБА_1 - 45/100, ОСОБА_2 - 55/100.
 
На вказаній земельній ділянці позивачі розпочали та не завершили будівництво нежитлового приміщення - торгово-офісної будівлі. Виготовлення необхідної проектно-дозвільної документації на момент звернення до суду не завершено.
 
З посиланням на те, що право власності виникає з не заборонених законом підстав, уважали, що за кожним з позивачів у судовому порядку може бути визнано право власності на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року позов задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку незавершеного будівництвом нерухомого майна (торгово-офісної будівлі) з процентом готовності 75%, загальною площею 1578,6 м?, в тому числі торгова площа об`єкту 721,95 м?, допоміжна площа об`єкту 833,95 м?, яке розташоване по АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальну частку незавершеного будівництвом нерухомого майна (торгово-офісної будівлі) з процентом готовності 75%, загальною площею 1578,6 м?, в тому числі торгова площа об`єкту 721,95 м?, допоміжна площа об`єкту 833,95 м?, яке розташоване по АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції, виходячи з аналізу статей 181, 182, 321, 321, 328 ЦК України та статей 2, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», дійшов висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено; щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства, а тому кожна з позивачів може бути власником Ѕ частини торгово-офісної будівлі з процентом готовності 75%, загальною площею 1578,6 м?, яка розташована по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Луганського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Луганській області задоволено: рішення Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Апеляційний суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо розроблення та затвердження проектної документації й отримання відповідного документу, який надає право на виконання будівельних робіт. Суд установив, що будівництво здійснюється на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, об`єкт незавершеного будівництва не був прийнятий в експлуатацію у встановленому порядку, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки визнання в судовому порядку права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий в експлуатацію, нормами ЦК України чи іншими нормативно-правовими актами не передбачено. 
 
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи питання наявності передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для звернення заступника прокурора з апеляційною скаргою в інтересах держави, встановив виключні обставини звернення прокурора з апеляційною скаргою, які полягають у не вжитті Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області дієвих заходів щодо припинення позивачами будівельних робіт та не зверненні до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта протягом тривалого часу за відсутності контролю щодо виконання власних приписів про зупинення підготовчих та будівельних робіт і усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а також у не оскарженні уповноваженим органом судового рішення про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права власності на незавершене будівництвом нерухоме майно.
 
Аргументи учасників справи
 
03 грудня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Луганського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року та просили її скасувати, залишивши в силі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року.
 
Указують, що при прийнятті від прокуратури Луганської області апеляційної скарги апеляційний суд порушив вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки прокурором не підтверджено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді. Доказів неможливості здійснення уповноваженим органом (Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Луганській області) повноважень із захисту державних інтересів та самостійного звернення вказаного органу до суду з апеляційною скаргою прокурор не надав.
 
Зазначають також, що суд не врахував положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки позивачами фактично здійснюється пайова участь у розвитку інфраструктури міста Старобільськ Луганської області, що в майбутньому створить нові робочі місця та сприятиме наповненню місцевого бюджету.
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив заступника прокурора Луганської області на касаційну скаргу, в якому заступник прокурора просив залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції. 
 
Зазначав, що прокурором доведено не здійснення уповноваженим органом дієвих заходів із захисту державних інтересів, що полягає у не зверненні до суду з позовом про знесення самочинного будівництва та не поданні апеляційної скарги на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року. Указані обставини, на думку прокурора, підтверджуються листом Депаратменту Держархбудінспекції в Луганській області від 21 серпня 2019 року за № 1012-388квих19.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що згідно договору дарування житлового будинку від 16 грудня 2016 року  ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку      АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами у наступнихчастках:    ОСОБА_1 належить 45/100,        ОСОБА_2 - 55/100 нерухомого майна.
 
На підставі договору дарування земельної ділянки від 14 лютого 2017 року   ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 у відповідних частках набули право власності на земельну ділянку площею 0,0647 га., кадастровий номер 4425110100:07:002:0423, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)та розташована за адресою:АДРЕСА_1 .
 
На вказаній земельній ділянці позивачі розпочали будівництво нежитлового приміщення - торгово-офісної будівлі.
 
Листом від 27 травня 2019 Старобільська міська рада Луганської області на заяву позивачів щодо отримання у районного архітектора завдання на проектування та укладення тристороннього договору на розроблення детального плану частини території міста Старобільськ з виконавцем робіт повідомила, що міська рада не отримує такий вид документів як завдання на проектування, а укладення договору на розроблення детального плану території є недоцільним у зв`язку із тим, що на той час не був затверджений історико-архітектурний опорний план міста Старобільськ, без якого розроблення детального плану території є неможливим.
 
На повідомлення позивачів про початок виконання будівельних робіт Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області зазначив, що не може прийняти до уваги вказане повідомлення, оскільки є певні неточності щодо інформації про об`єкт будівництва, а саме: невірно зазначено інформацію стосовно коду об`єкта, згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; некоректно зазначений номер та серія кваліфікаційного сертифіката особи, що здійснює технічний нагляд; відсутня інформація щодо містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки; інформація щодо кадастрового номеру земельної ділянки зазначена некоректно; відсутні підписи на кожній сторінці цього повідомлення.
 
Згідно «Технічного обстеження торгово-офісної будівлі по АДРЕСА_1 » відповідно ДСТУ - Н Б В .1.2.-18:2016 «Настанова щодо обстеження будівель для визначення та оцінки їх технічного стану» зроблено висновок, що в цілому торгово-офісна споруда, яка будується та знаходиться по АДРЕСА_1 , знаходиться в технічно задовільному стані.
 
Апеляційний суд установив факт винесення Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області приписів позивачам про зупинення підготовчих та будівельних робіт і усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, виданих за результатами проведеної Департаментом перевірки, що мало наслідком притягнення позивачів до адміністративної відповідальності, а також, що цільове призначення земельної ділянки під незавершеним будівництвом нерухомим майном не було змінено у встановленому законом порядку.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від              15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній                               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У касаційній скарзі позивачі посилаються на порушення прокурором нормативного порядку щодо представництва інтересів держави в суді.
 
За змістом положень частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент вступу прокурора в справу) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) міститься висновок, що «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 
2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».
 
Вирішуючи питання наявності у прокуратури Луганської області передбачених законом підстав для звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року в даній справі, апеляційний суд установив, що уповноваженим органом на здійснення захисту інтересів держави в даному випадку є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області, якому про порушення, допущені позивачами при будівництві об`єкта нерухомості, було відомо з лютого 2019 року, що знайшло своє відображення у постановах уповноваженого органу про притягнення позивачів до адміністративної відповідальності у вигляді штрафів та відповідних приписах, останній з яких (про зупинення підготовчих та будівельних робіт і усунення порушень вимог законодавства) датовано 12 квітня 2019 року з терміном дії до 12 червня 2019 року.
 
Дійшовши висновку про наявність обставин, які є передумовою для звернення прокуратури до суду з апеляційною скаргою, апеляційний суд обґрунтовано врахував, що відсутність контролю за виконанням власних приписів про зупинення підготовчих та будівельних робіт і усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, не звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості протягом тривалого часу та не оскарження судового рішення про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості підтверджує не вжиття уповноваженим органом дієвих заходів щодо захисту інтересів держави та припинення незаконного будівництва.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що прокуратура Луганської області з дотриманням порядку, передбаченого частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», зверталася до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області з листом від 22 серпня 2019 року, в якому повідомила уповноважений орган про намір звернутися до суду з апеляційною скаргою на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 19 липня 2019 року.
 
Не отримавши відповіді на зазначений лист, заступник прокурора області подав апеляційну скаргу 29 серпня 2019 року.
 
Враховуючи обмежені процесуальним законом строки на апеляційне оскарження судових рішень, а також не виявлення уповноваженим органом протягом тривалого часу ініціативи на звернення до суду з апеляційною скаргою по справі № 431/3975/19 або з окремим позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва, наданий прокурором Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Луганській області строк відповідає критерію розумності з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
 
За таких обставин, встановивши дотримання заступником прокурора Луганської області положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та неналежне здійснення уповноваженим органом захисту інтересів держави, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для звернення прокуратури до суду з апеляційною скаргою.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд не врахував положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не заслуговують на увагу, оскільки позивачами не доведено факт укладання ними договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Старобільськ Луганської області.
 
Інших доводів касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не містить.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Постанову Луганського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Н. О. Антоненко
                                                                                                                    В. І. Крат
                                                                                                                     М. М. Русинчук