Ухвала
іменем України 
 
16 березня 2021 року
м. Київ
справа № 202/439/18
провадження № 51–1041 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 
3 червня 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року, 
встановив:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2020 року 
 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
 
засуджено за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК ОСОБА_4 за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 249 161,03 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн–моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_7 —96 356,26 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 80 000 грн–моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 змінено, виключено додаткове покарання у виді конфіскації майна.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 20 серпня 2017 року близько 00:30, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортними засобами, за попередньою змовою з невстановленою досудовим слідством особою, прибув до станції технічного обслуговування (далі–СТО) «Південне», розташоване на узвозі Лоцманський, 13-А у м. Дніпро та проник на її територію, де виявив автомобілі марки «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 світло-зеленого кольору 2004 року випуску, який належав ОСОБА_7 , і марки «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_2 темно-синього кольору 2007 року випуску, який належав ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_4 разом із невстановленою досудовим слідством особою розподілили між собою ролі та, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортними засобами, у невстановлений спосіб проник до салону автомобіля «Chevrolet Aveo», а невстановлена досудовим слідством особа проникла до салону автомобіля «Toyota Auris» та виїхали з території цього СТО у невстановленому напрямку. ОСОБА_4 разом з невстановленою досудовим слідством особою розпорядились викраденими транспортними засобами на власний розсуд, завдавши потерпілим великої матеріальної шкоди, а саме потерпілому ОСОБА_7 - 96 356, 26 грн, а потерпілій ОСОБА_6 - 249 161, 03 грн. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх доводів, вказує, що у ОСОБА_4 був умисел лише на заволодіння автомобілем «Chevrolet Aveo», яким він керував. Стверджує, що на час пред`явлення повідомлення про підозру ОСОБА_4 від  31  жовтня 2017 року у вчиненні інкримінованого йому злочину не було проведено авто-товарознавчих експертиз від 25 грудня 2017 року, якими визначено розмір завданих потерпілим матеріальних збитків, що призвело до порушення права останнього на захист. Вважає, що суд, визнаючи протокол обшуку території СТО від 18 жовтня 2017 року допустимим доказом, не дав належної оцінки тому, що ухвалою слідчого судді надано дозвіл лише на проведення обшуку її території та згоди власника автомобіля «Opel» на проникнення у нього не було. Також зазначає, що авто-товарознавчі експертизи були проведені без урахування фактичного технічного стану автомобілів, пробігу та умов експлуатації, що призвело до неправильного визначення розміру завданих потерпілим збитків. Крім того апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)належним чином не перевірив доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника, та не спростував їх. Стверджує, що поза увагою суду залишились наявні суперечливі докази, що апеляційний суд проігнорував клопотання сторони захисту про повторне дослідження письмових доказів, допит свідків, недостатньо дослідив характер і розмір заподіяної засудженим шкоди. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
З матеріалів провадження вбачається, що більшість із наведених адвокатом
ОСОБА_5 доводів уже були предметом перевірки суду касаційної інстанції під час розгляду раніше поданої захисником касаційної скарги в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ухвалою Верховного Суду від від 4 березня 2021 року у відкритті касаційного провадження було відмовлено на підставі, передбаченій п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
Зокрема, предметом перевірки Верховного Суду були доводи:
-на час пред`явлення повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 31 жовтня 2017 року у вчиненні інкримінованого йому злочину не було проведено авто-товарознавчих експертиз від 25 грудня 2017 року, якими визначено розмір завданих потерпілим матеріальних збитків, що призвело до порушення права останнього на захист;
-умисел ОСОБА_4 спрямований лише на заволодіння автомобілем «Chevrolet Aveo», яким він керував;
-проведеня авто-товарознавчих експертиз без урахування фактичного технічного стану автомобілів, пробігу та умов експлуатації, що призвело до неправильного визначення розміру завданих потерпілим збитків;
-визнання протоколу обшуку території СТО від 18 жовтня 2017 року допустимим доказом, ненадання належної оцінки тому, що ухвалою слідчого судді надано дозвіл лише на проведення обшуку її території та згоди власника автомобіля «Opel» на проникнення у нього не було; 
-порушення вимог ст. 419  КПК апеляційним судом.
Таким чином, сторона захисту подала до Верховного Суду касаційну скаргу доводи якої вже перевірялись судом касаційної інстанції, внаслідок чого колегія суддів ухвалила вищевказане рішення. Зважаючи на наявність ухвали Верховного Суду, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження, що виключає можливість повторного розгляду цим Судом аналогічних доводів, оскільки нормами КПК не передбачено багаторазового розгляду касаційної скарги на ті самі судові рішення з тих самих підстав.
З огляду на вимоги статей 424, 428 та 433 КПК, ці доводи не можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції повторно.
Що стосується інших доводів захисника, викладаних у касаційній скарзі, які не були предметом перевірки суду касаційної інстанції, Суд дійшов такого висновку.
Посилання адвоката на те, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується, є безпідставними. 
Під час апеляційного розгляду суд не порушив засад безпосередності дослідження доказів, адже відповідно до положень ст. 404 КПК, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. При цьому, відмова в задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду. 
Доводи захисника щодо дослідження інших доказів та фактичних обставин кримінального провадження колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 1 ст. 433 КПК.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би впливали на законність і обґрунтованість судових рішень стосовно ОСОБА_4 суди першої та апеляційної інстанцій не допустили, тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3