П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
23 березня 2021 року                                                                м. Київ
 
справа № 754/15542/19
 
провадження № 22-ц/824/3505/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Пікуль А.А.
при секретарі  - Ярмак О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у складі судді Галась І.А., повний текст складений 23.11.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення,
в с т а н о в и л а:
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Цю квартиру вона отримала 03 жовтня 1983 року згідно з ордером № НОМЕР_1. На даний час в квартирі зареєстровані і проживають: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також в спірній квартирі зареєстрована але ніколи не проживала відповідач ОСОБА_2 , онука позивача та донька ОСОБА_3 . З моменту народження ОСОБА_2 проживала і проживає на даний час в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що реєстрація ОСОБА_2 в квартирі створює незручності у користуванні житлом, оскільки остання ніколи не сплачувала комунальні послуги, а позивач має мізерну пенсію і їй доводиться оформляти субсидію. У відділі субсидій у неї вимагають докази про те, що ОСОБА_2 в квартирі не проживає і доводиться складати Акти про її проживання в кв. НОМЕР_2 .                                                               Отже, посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач ОСОБА_2 пояснила, з об`єктивних причин не могла проживати в спірній квартирі після досягнення 14 років, оскільки між нею та позивачем були відсутні нормальні стосунки, які б зумовили спільне проживання. Відповідач також зазначила, що позивач ОСОБА_1 з 2016 року одноособово проживає в квартирі і ніколи не пропонували проживати в ній та брати участь в її утриманні.    
Одночасно з відзивом відповідачем ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_1  треті особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому вона просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири.
Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтувала тим, що листопаді 1999 року після народження вона була зареєстрована в спірній квартирі. На той час батьки були одружені тому проживали разом в квартирі НОМЕР_2 в цьому ж будинку. В 2003 році між батьками виникли непорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин і в подальшому в 2009 році вони розірвали шлюб. На той час між батьками була досягнута домовленість щодо її проживаня разом з матір`ю.  ОСОБА_1 зазначає, що після досягнення 18 років вона неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати можливість проживати в квартирі, в тому числі, прийняти участь в її утриманні, але вона кожного разу відмовляла. Позивач за зустрічним позовом також посилається на те, що у неї не має ключів від спірної квартири і вона не має можливості самостійно зайти в квартиру та зайняти одну з кімнат, тому просила її позов задовольнити. 
У відзиві ОСОБА_1 та треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви з тих підстав, що позивачем у ній не наводиться жодного належного доказу, який би підтвердив поважну причину її відсутності у спірній квартирі.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Позов ОСОБА_2 задоволено.
Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні не вказано, які фактичні обставини справи судом встановлені, не зазначено які докази ним відхилені та мотиви їх відхилення.
Скаржник також посилається на те, що наведені нею докази відсутності відповідача буз поважних причин у спірній квартирі, останньою не спростовані, а суд не надав їм оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідач вважає, що причина її тимчасового не проживання в квартирі        НОМЕР_3 є поважною, а поведінка ОСОБА_1 неправомірною.
ОСОБА_2 зазначає, що її житлові права є порушеними, оскільки інше житло в неї відсутнє, а користуватись спірною квартирою вона не має можливості.         
 В суді апеляційної інстанції позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник скаргу підтримали, з підстав викладених у ній, просили її задовольнити.  
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник заперечували проти скарги, посилаючись на її необґрунтованість.
Треті особи, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не з`явились, ОСОБА_5 надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутність, апеляційну скаргу просила задовольнити, інші особи причин неявки не повідомили, тому колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у їх відсутність, згідно ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПКУкраїни судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.    
Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з наявності перешкод у позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою.
З такими висновками суду не можна погодитись, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Судом установлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , яка була надана позивачу ОСОБА_1 на підставі ордеру № 31612 серії Б від 05 жовтня 1983 року на сім`ю з п`яти осіб, в тому числі позивача та її дітей, третіх осіб у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані в квартирі по теперішній час (т.1 а.с.7).
23 квітня 1999 року, син позивача, третя особа у справі ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_9 . Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом у справі, яка з 30.11.1999 року і по в теперішній час зареєстрована в спірній квартирі (т.1 а.с.11,58,129).
14 травня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було розірвано (т.1 а.с.56).
Відповідно до Акту, складеного мешканцями будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від 04 жовтня 2019 року зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21).
Відповідно до Акту комісії у складі майстрів ЖЕД - 305 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 від 31 жовтня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить бабусі відповідача за первісним позовом ОСОБА_16 та її матері ОСОБА_9 в рівних долях (т.1 а.с.20,59,65).
Відповідно до довідки, наданої Деснянським УП ГУНП у м. Києві від 01.11. 2019 року про проведення перевірки ЄО № 72827 від 11.10.2019 року, 13.10.2019 року до Деснянського УПГУНП у м. Києві звернулась ОСОБА_2 із заявою з приводу протиправних дій своєї бабусі ОСОБА_1 щодо квартири АДРЕСА_1 , в якій зазначила, що бабуся не впускає її до квартири (а.с.67).
Перевірка даного звернення не була проведена працівниками Деснянського УПГУНП у м. Києва у зв`язку з не відкриттям дверей квартири мешканцями.
З відповіді третьої особи у справі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, вбачається, що за відомостями Управління житлово-комунального господарства інформація стосовно перешкод у користуванні спірною квартирою відсутня (т.1 а.с.129). 
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_17 повідомили про неприязне відношення ОСОБА_2 до своєї бабусі ОСОБА_1 . Також, зазначили про непроживання ОСОБА_2 в спірній квартирі без поважних причин.
Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
З позовних заяв вбачається, що предметом доказування у даній справі, є з`ясування причин не проживання ОСОБА_2  у спірній квартирі. 
Так, сторони не заперечують той факт, що ОСОБА_2 з дня народження зареєстрована, але не проживає в спірній квартирі.
Звертаючись з зустрічним позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що після досягнення 18 років вона неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати можливість проживати в квартирі, в тому числі, прийняти участь в її утриманні, але остання кожного разу відмовляла.
 Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (мати відповідача) зауважила про неприязне відношення до онуки з боку ОСОБА_1 та агресивне ставлення ОСОБА_3 .
Проте, як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_2 забажала вселитися в спірну квартиру лише коли позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою.
Колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів не проживання в спірній квартирі через чинення їй перешкод у користуванні квартирою,  не надала жодного рішення компетентного органу, де б ця інформація була зазначена за період до звернення позивача ОСОБА_1 до суду, тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про існування перешкод у ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою.
Висновок суду першої інстанції, який було покладено в основу судового рішення про те, що суд позбавлений можливості дійти висновку про відсутність перешкод у ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою у зв`язку з тим, що перевірка її звернення не була проведена працівниками Деснянського УПГУНП у м. Києва, не може бути взятий апеляційним судом до уваги, оскільки суд відповідно до положень ч. 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Таким чином, беззаперечним доказом того, що ОСОБА_2 ніколи не цікавилася спірною квартирою, є той факт, що до моменту звернення позивача за первісним позовом до суду, ОСОБА_2 не зверталася до суду з приводу порушення її прав.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у жовтні 2019 року та просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірної квартирою понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, тобто, за період її непроживання у спірній квартирі понад два роки після того, як відповідачці виконалось 18 років.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції в порушення вищевказаних вимог закону, фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, встановив не вірно, належним чином не надав оцінки доводам позивача за первісним позовом про те, що відповідач ніколи не проживала і не проживає дотепер в спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги, не виявляла наміру проживати у ній ні після досягнення 14 років, ні після досягнення повноліття, хоча зазначені обставини підтверджені наявними у справі доказами, тобто, позивачем за первісним плозовом доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки (понад 6 місяців) без поважних причин, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням і задоволення зустрічного позову про вселення її в спірну квартиру.
За таких обставин, ОСОБА_2 підлягає визнанню судом такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, тому відсутні правові підстави для задоволення її зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісного позову та відмову зустрічного позову.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України,  якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, абро ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, які в даному випадку підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, колегія судів, -
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 182 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст складений 29.03.2021 року

Головуючий:                                                                              

 
 
Судді: