Справа № 127/2452/20
Провадження № 22-ц/801/507/2021
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року	Справа № 127/2452/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,
за участі секретаря судового засідання Файчук Я.В., Дуденко Л.В. та її представника – адвоката Дроненка Ю.В., Павлюк О.В., розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_7 про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. 18.02.2020 року позивач уточнила позовні вимоги та просила визначити, що частка ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становила ј ідеальної частки та визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на ј ідеальної частки в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переданої 03 квітня 2001 року ОСОБА_3 , ОСОБА_9 спадкодавцю ОСОБА_8 як представнику покупця ОСОБА_10 за договором міни від 03 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстровим номером 821.
Свої позовні вимоги мотивувала тим, що згідно договору міни від 03.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., Ѕ частка житлового будинку з відповідними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки – ОСОБА_8 , який до дня своєї смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з частини будинку з відповідною часткою надвірних забудов, що належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності без визначення частки, згідно договору міни від 03.04.2001 року.
Позивач прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також спадщину прийняла донька ОСОБА_8 – ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину не видані, оскільки частка померлого в спільній власності визначена не була. 
Крім того, на підставі договору міни від 03.04.2001 року, право спільної сумісної власності на цю ж 1/2 частку будинку було зареєстроване за ОСОБА_10 . 
Після смерті ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) спадщину прийняв її син - ОСОБА_8 шляхом фактичного вступу у спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця був зареєстрований та постійно проживав за однією адресою із спадкодавцем. 
Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 05.02.2019 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 434/02-31.
У даній постанові, зокрема, зазначено, що право власності ОСОБА_10 виникло 03.04.2001 року на підставі договору міни та було зареєстроване в КП «ВООБТІ» 09.04.2001 року, тобто, після смерті ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що суперечить вимогам ст. 1218 ЦК України. Тому право власності ОСОБА_10 на частку вищевказаного будинку виникло після її смерті, дане майно не може бути включене до складу спадщини.
Вказані обставини перешкоджають оформленню спадкового майна, тому ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом і просила визначити, що частка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , становила ј ідеальну частку. 
Також позивач вважає, що окрім частки її чоловіка - ОСОБА_8 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вона набула право власності в порядку набувальної давності на ј частку в цьому будинку, яка відповідно до договору міни від 03.04.2001 року була зареєстрована на ім`я померлої ОСОБА_10 . 
Так, 03.04.2001 року позивач переїхала та вселилась в житловий будинок АДРЕСА_2 із своїм чоловіком – ОСОБА_8 . З того часу вона проживає в будинку постійно, вже понад 18 років. Всі витрати щодо утримання будинку, проведення в ньому благоустрою вона несе сама. 
До майна вона ставиться як до власного. Вона не знала, що ј частка будинку належить ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , оскільки вважала, що за договором міни право власності перейшло до ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на підставі договору міни від 03.04.2001 року, посвідченого нотаріусом та відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого БТІ. 
Власниками земельної ділянки площею 0,0571 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю ВН № 1/2097, виданого Вінницькою міською радою 10.01.2001 року, були до 03.04.2001 року відчужувачі будинку. Разом з укладенням договору міни в силу ст. 30 ЗК України (в редакції, що діяла на день укладення договору міни) у них припинилось право власності на землю. Впродовж часу з 03.04.2001 року по даний час позивач є користувачем земельної ділянки, площею 0,0571 га. 
Оскільки позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє 1/4 часткою у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , більше 10 років, утримує житло, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, відносно цієї частки будинку будь-хто з осіб не заявляв до неї вимог щодо її повернення, вона продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, вважає, що відповідно до ст. 344 ЦК України, вона набула право власності на це майно в порядку набувальної давності, тому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на ј ідеальну частку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , передану 03.04.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 представнику набувача ОСОБА_10 - ОСОБА_8 за договором міни від 03.04.2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстр. № 821.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що на підставі договору міни, посвідченого 03.04.2001 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., реєстр. № 821, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 обміняли належну їм 1/2 частину будинку з відповідною часткою надвірних забудов та належну їм частку земельної ділянки з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, які знаходяться в АДРЕСА_3 , на квартиру АДРЕСА_4 , належну ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на праві власності (а.с. 11-12 т.1).
Відповідно до цього ж договору міни від 03.04.2001 року ОСОБА_11 обміняла належну їй 1/2 частину будинку з надвірними забудовами та належну їй частку земельної ділянки на належну ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 11-12 т.1). 
Сторонами договору міни від 03.04.2001 року були: ОСОБА_3 , ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , його спадкоємець – дружина ОСОБА_4 а.с. 27, 29), ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його спадкоємці: дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 , а.с. 16, 130, 137 т.1), який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_10 на підставі доручення, посвідченого Уланівською міською радою народних депутатів Хмільницького району Вінницької області 20.10.1998 року за реєстр. № 152 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а.с. 17), ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємець 1/8 частини житлового будинку з прибудовами АДРЕСА_1 – ОСОБА_1 , а.с. 24), ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 . 
Право спільної сумісної власності на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_3 за договором міни від 03.04.2001 року зареєстроване в БТІ за ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (а.с. 13). 
Право спільної сумісної власності на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_3 за договором міни від 03.04.2001 року зареєстроване в БТІ за ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 (а.с. 14).
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 були власниками земельної ділянки, площею 0,0517 га для будівництва і обслуговування житлового будинку на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.01.2000 року № 45 (а.с. 245, 246 т.1).
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , його дружина – ОСОБА_1 та донька – ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а.с. 130, 131 т.1).
05.02.2019 року державний нотаріус Першої Вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. прийняла постанову № 434/02-31 про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належну на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та його матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якої був ОСОБА_8 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 5).
У даній постанові нотаріусом зазначено, що в процесі вивчення наданих документів, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 претендують на отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та його матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якої був ОСОБА_8 . Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно вищевказаного договору міни, право власності ОСОБА_10 на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 виникло 03.04.2001 року та було зареєстроване КП «ВООБТІ» 09.04.2001 року, тобто, після смерті особи, що суперечить вимогам ст. 1218 ЦК України.
Згідно зазначеного договору міни, Ѕ частка вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності. Оскільки право власності ОСОБА_10 на частку зазначеного будинку виникло після її смерті та не може бути включене до складу спадщини, також неможливо визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку вищевказаного нерухомого майна необхідно видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 (а.с. 10). 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_10 не набула права спільної власності на майно і правових підстав для визначення, що частка ОСОБА_8 в будинку становила ј і частка ОСОБА_10 становила ј також немає.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Правовідносини між сторонами у даній справі виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, а тому суд застосовує Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, а до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності – Цивільний кодекс в редакції 2003 року. 
Відповідно до ст. 9 ЦК УРСР здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік.
Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. 
Відповідно до ст. 12 ЦК УРСР здатність громадянина набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. 
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про власність» майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам.
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (ст. 112 ЦК УРСР). 
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Статтею 41 ЦК УРСР визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. 
Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. 
Враховуючи наведені норми ЦК УРСР і те, що угодою є дія особи, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків, людина як учасник цивільних відносин на момент вчинення угоди має бути живою. 
Як встановлено судом першої інстанції на момент укладення договору міни – 03.04.2001 року одна із сторін договору – ОСОБА_10 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_8 , була померлою. 
Отже вона не набула прав і обов`язків за договором міни від 03.04.2001 року і не набула права спільної сумісної власності із ОСОБА_8 на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 . 
Таким чином, оскільки у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, проте ОСОБА_10 не набула права спільної власності на майно, достатніх правових підстав для визначення, що частка ОСОБА_8 в будинку становила ј, також немає.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, що ОСОБА_8 теж не міг набути права власності на частку будинку, як і його матір ОСОБА_10 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до договору міни, посвідченого 03.04.2001 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., ОСОБА_3 та ОСОБА_9 обміняли належну їм 1/2 частину будинку з відповідною часткою надвірних забудов та належну їм частку земельної ділянки з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, які знаходяться в АДРЕСА_3 , на квартиру АДРЕСА_4 , належну ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на праві власності (а.с. 11-12 т.1).
Приймаючи до уваги, що станом на час укладання договору міни ОСОБА_10 була померлою, а об`єктом міни є квартира та частина будинку, а не частки співвласників, тому не можна вважати такий договір дійсним.
Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За правилами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Також обґрунтованою є відмова судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Відтак, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Як вірно зазначив суд першої інстанції добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Проте, позивач ОСОБА_1 знала і розуміла, що користується чужим майном, а право власності було зареєстроване за померлою особою. Сам по собі факт користування ОСОБА_1 будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Щодо посилань апелянта про безпідставне неврахування судом першої інстанції визнання позову відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід зазначити, що  визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. 
Проте якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.
З матеріалів справи вбачається, що заяву про визнання позову подали відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_15 . Однак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 даний позов не визнавали.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги заяви відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_15 про визнання позову.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                 В.П. Рибчинський
Судді:                                                 Т.О. Денишенко
                                                                               С.Г. Копаничук