СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р.                                                                  Справа № 922/3121/19  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя  Попков Д.О. 
секретар судового засідання Євтушенко Є.В.
за участю представників:
від позивача - прокурор Трофіменко О.О., за посвідченням;
від відповідача-1 - не з`явився; 
від відповідача-2 - Винник А.В. (адвокат), за ордером та свідоцтвом;
від відповідача-3 - Винник А.В. (адвокат), за ордером та свідоцтвом;
розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків вх. № 2681 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 09.09.2020 р. у справі № 922/3121/19 (суддя - Прохоров С.А., повний текст складено та підписано 17.09.2020 р.)
за позовом керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області, м. Первомайський
до 
1. Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків
2. фізичної особи-підприємця Томка Андрія Івановича, м. Красноград Харківської області
3. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія», с. Петрівка Харківської області
про скасування наказу, визнання недійсними договорів та повернення ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області, відповідач-1), фізичної особи-підприємця Томка Андрія Івановича (далі - ФОП Томко А.І., відповідач-2) та до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» (далі - СГ ТОВ «Мрія», відповідач-3) про:
- визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ;
- визнання недійсним укладеного 07.05.2015 між ГУ Держземагентства у Харківській області та Томком А.І. договору оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 32,5292 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 9737848 від 19.05.2015;
- визнання недійсним укладеного 01.06.2018 між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ "Мрія" договору суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 32,5292 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 27162439 від 17.07.2018;
- зобов`язання ФОП Томка А.І. повернути, а ГУ Держгеокадастру у Харківській області прийняти земельну ділянку загальною площею 32,5292 га, що знаходиться за адресою: Кирилівська сільська рада Красноградського району Харківської області, кадастровий номер 6323381000:04:000:0098 вартістю 95 6894,86 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розглядаючи заяву Томка А.І. про надання йому в оренду земельної ділянки, ГУ Держземагентства у Харківській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності у останнього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці, про що свідчить факт отримання Томком А.І. 43 земельних ділянок на території Харківської області, у тому числі 32,5292 га на території Кирилівської сільської ради Красноградського району, штучно застосувавши пільговий порядок отримання землі для ведення фермерського господарства та не маючи наміру самостійно господарювати на цих ділянках, тобто відповідач-2 отримав їх виключно в інтересах відповідача-3.
Рішенням господарського суду Харківської області від 09.09.2020 р. у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що наказ ГУ Держземагентства у Харківській області від 30.04.2015 р. № 1060-СГ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства (відповідно до Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство») у межах наданої компетенції та у спосіб, встановлений законом. На думку суду першої інстанції, при винесенні відповідачем-1 оспорюваного наказу були відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви Томко А.І. , оскільки на момент його прийняття не встановлено будь-які порушення чинного законодавства, чим обумовлена відмова у задоволенні основної позовної вимоги.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
За доводами апеляційної скарги:
- подаючи до ГУ Держземагентства у Харківській області заяву від 18.11.2013 р., Томко А.І. не обґрунтував розмір земельної ділянки, про яку йшлося в заяві, з урахуванням можливості її обробітку та не зазначив самі перспективи діяльності фермерського господарства, в т.ч. щодо наявності трудових та матеріальних ресурсів. Тобто, майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довів, що новостворене ФГ матиме змогу самостійно, силою та працею членів ФГ обробляти отримані у користування землі, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди с/г техніки, потенційних контрагентів тощо;
- з доданого Томко А.І. до заяви обґрунтування вбачається, що вони викладені у формі окремого документу, не є складовою частиною заяви про виділення землі і в них Томко А.І. висловлює лише своє переконання про можливість використання земельної ділянки без зазначення певної площі;
- ГУ Держземагентства у Харківській області під час розгляду заяви гр. Томка А.І. безпідставно використало спрощений режим отримання земель для ведення фермерського господарства всупереч цілей, визначених Законом України «Про фермерське господарство»;
- матеріали справи не містять будь-яких доказів безпосереднього використання Томко А.І. орендованої земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства;
- Томко А.І. мав на меті не створити нове фермерське господарство, а отримав спірну земельну ділянку для розширення земельного банку іншого суб`єкта господарювання - СГ ТОВ «Мрія» поза процедурою проведення земельних торгів, оскільки отримана в оренду згідно з оскаржуваним наказом земельна ділянка Томко А.І. безпосередньо з метою ведення фермерського господарства не використовувалася, а за згодою ГУ Держземагентства у Харківській області була передана в суборенду СГ ТОВ «Мрія»;
- маючи достатній час для створення фермерського господарства (протягом 2-х років з часу отримання у користування земельної ділянки) Томко А.І. не створював фермерське господарство, а зареєструвався як ФОП лише після звернення прокурора в липні 2017 року до Красноградського районного суду Харківської області з відповідним позовом, що також свідчить про відсутність у нього дійсного волевиявлення на створення фермерського господарства, відсутність спроможності вести фермерське господарство, виробляти товарну с/г продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства;
- звертаючись із заявою до відповідача-1 Томко А.І. свідомо не зазначив про вже отримані ним для здійснення підприємницької діяльності та ведення фермерського господарства 37 земельних ділянок державної власності, які він самостійно не обробляв та передав в суборенду відповідачу-3, що підтверджується інформаційною довідкою № 179842166 від 05.09.2019 р.;
- відповідачами порушено норми діючого законодавства щодо відведення земель поза встановленою процедурою земельних торгів (аукціону), що призводить до ненадходження значних коштів у вигляді орендної плати до бюджету.
Прокурор стверджує, що в даному випадку порушення інтересу держави (національного, суспільного інтересу) відбулося внаслідок ігнорування сторонами договору встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельною ділянкою в силу прагнення отримати земельну ділянку за спрощеною (пільговою) процедурою без проведення земельних торгів та у нестворенні фермерського господарства, для роботи якого виділялася земельна ділянка.
У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.10.2020 р. строк (враховуючи її отримання відповідачем-3 27.10.2020 р.), від СГ ТОВ «Мрія» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
11.01.2021 р. через канцелярію суду від Харківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення у справі.
25.01.2021 р. до початку судового засідання від відповідача-1 отримано клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку ВП ВС справи № 922/1830/19.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі та заперечив проти клопотання відповідача-1.
Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.
Представник відповідачів-2 та -3 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, щодо клопотання відповідача-1 власної позиції не висловив, зазначивши про його розгляд на розсуд суду.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
В обґрунтування заявленого клопотання відповідач-1 посилається на те, що у справі № 922/1830/19 існує виключна правова проблема, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо юрисдикції спору у даній справі.
Розглянувши клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на те, що правовідносини у справі № 922/3121/19 та у справі № 922/1830/19 не є подібними, оскільки обставини отримання земельних ділянок та обставини подальшої реєстрації фермерського господарства в цих справах є різними. 
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Томко А.І. на підставі ч. 2 ст. 123 ЗК України звернувся із заявою від 18.11.2013 р. до ГУ Держземагентства у Харківській області (вх. № 19-11490/0/8-13 від 20.11.2013 р.), в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 32,5292 га для ведення фермерського господарства із земель запасу с/г призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області для подальшої передачі в оренду.
Наказом ГУ Держземагентства у Харківській області № ХА/6323381000:04:000/00000526 від 22.11.2013 р. гр. Томку А.І. надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами с. Червоне Красноградського району Харківської області; орієнтовний розмір земельної ділянки 35,5292 га, за рахунок земель державної власності с/г призначення с/г угідь (ріллі) для ведення фермерського господарства.
В подальшому Томко А.І. звернувся до ГУ Держземагентства у Харківській області із заявою від 23.04.2015 р. (вх.№ 19-10882/0/8-15 від 23.04.2015 р.), в якій на підставі ст. 123 ЗК України просив надати в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 32,5292 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу із земель с/г призначення з кадастровим номером 6323381000:04:000:0098, яка розташована на території Кирилівської сільської ради (за межами населених пунктів) Красноградського району Харківської області.
В даній заяві відповідачем-2 повідомлено, що ведення фермерського господарства буде вестися одноосібно з можливістю використання найманих працівників.
Наказом ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015 р.:
- затверджено розроблений ТОВ «Енселко Агро» «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в користування на умовах оренди гр. Томку А.І. для ведення фермерського господарства із земель державної власності (землі с/г призначення) за межами населеного пункту с. Червоне Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області»;
- передано Томку А.І. в оренду земельну ділянку  державної власності с/г призначення с/г угіддя (рілля), кадастровий номер 6323381000:04:000:0098 загальною площею 32,5292 га, розташовану за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років;
- встановлено річну орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 4-х % від її нормативної грошової оцінки.
На виконання цього наказу, 07.05.2015 р. ГУ Держземагентства у Харківській області, як орендодавцем, та Томко А.І. , як орендарем, укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер 6323381000:04:000:0098), загальною площею 32,5292 га, із земель державної власності с/г призначення, с/г угіддя (рілля).
Відповідно до п. 8 договору оренди, він укладений на 49 років.
Згідно з п. 9 договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі і становить 4 % від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і складає 37  084,55 грн. на рік.
За умовами п. 17, п. 19 договору оренди, передача земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі наказу ГУ Держземагентства у Харківській області від 30.04.2015 р. № 1060-СГ. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-денний строк з дня державної реєстрації права оренди за актом її приймання-передачі.
Згідно з п. 30 договору оренди, до переліку прав орендаря віднесено право передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення за письмовим погодженням з орендодавцем.
Речове право оренди на спірну земельну ділянку зареєстровано Томко А.І. 19.05.2015 р., що підтверджується відповідним витягом з реєстру (т. 1, а.с.43-45).
01.07.2015 р. між Томком А.І. та СГ ТОВ "Мрія" укладено договір суборенди цієї земельної ділянки, який 13.07.2015 зареєстровано реєстраційною службою Красноградського районного управління юстиції Харківської області. 
Як стверджує прокурор та не заперечується відповідачами, ним 11.07.2017 р. подано позовну заяву до Красноградського районного суду Харківської області в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Харківській області, Томка А.І. та СГ ТОВ «Мрія» про визнання незаконним та скасування наказу № 1060-СГ від 30.04.2015 р., визнання недійсним договору оренди від 07.05.2015 р. та договору суборенди від 01.07.2015 р. та скасування їх держреєстрації.
07.12.2017 Томко А.І. здійснено реєстрацію себе як фізичної - особи підприємця.
11.12.2017 між Томком А.І. та СГ ТОВ "Мрія" укладена угода про дострокове розірвання договору суборенди землі, яку 11.12.2017 зареєстровано сектором державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області.
01.06.2018 між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ "Мрія" укладено договір суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 6323381000:04:000:0098 площею 32,5292 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області, який 17.07.2018 зареєстровано державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області та є чинним і на теперішній час.
Згідно з п. 2.6 договору суборенди, орендар засвідчує, що ним отримана згода орендодавця на передачу земельної ділянки в суборенду, яка є невід`ємною частиною даного договору.
Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 03.12.2018 р. у справі № 626/1049/17 закрито провадження у цивільній справі за мотивами того, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу), землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Статтею 31 Земельного кодексу України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
Відповідно до частин другої, третьої статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Отже, статтею 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, яка була чинною станом на 30.04.2015 р.), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. 
У статті 2 цього Закону закріплено, що відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. 
Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах (пункт 5.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.01.2020 у справі № 922/1974/19).
За змістом частини 1 статті 5, частини 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", право  на  створення  фермерського господарства має  кожний дієздатний громадянин  України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Для отримання  (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності   фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність   освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.
Перелік документів, що підтверджують досвід  роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", після одержання засновником державного акта на право власності  на  земельну  ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства (пункти 5.15, 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.01.2020 у справі № 922/1974/19).
У пунктах 5.17, 5.18 цієї постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що зі змісту положень статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства. З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 цього Закону можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. 
Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).
При цьому, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 621/2501/18 зазначено, що після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 626/1055/17, фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа-підприємець (частина четверта статті 1 Закону України "Про фермерське господарство").
Державна реєстрація підприємцем фізичної особи без з`ясування змісту її підприємницької діяльності (встановлення ведення цією особою фермерського господарства) не може підтверджувати перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки, наданої із земель державної або комунальної власності саме для ведення фермерського господарства, до останнього як до фізичної особи-підприємця.
Матеріали справи свідчать про те, що після отримання спірної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства таке фермерське господарство як юридична особа Томко А.І. зареєстровано не було, натомість він зареєстрований 07.12.2017 р. як ФОП.
За даними ЄДРПОУ, основним видом діяльності ФОП Томка А.І. є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Оскільки відповідачами до матеріалів справи не надано доказів використання Томко А.І. спірної земельної ділянки з метою функціонування фермерського господарства, а також не спростовано відомостей, зазначених у інформаційній довідці № 179842166 від 05.09.2019 р., щодо отримання Томко А.І. з 2014 року у користування інших земельних ділянок с/г призначення державної форми власності, тому враховуючи положення чинного законодавства та правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, слід дійти висновку, що спірна земельна ділянка включена до складу земель іншого суб`єкта господарювання - СГ ТОВ «Мрія» та надана згідно з оспорюваним наказом гр. Томку А.І. поза процедурою земельних торгів, отже з порушенням норм чинного законодавства.
За таких обставин, дослідження питань щодо наявності відповідної освіти відповідача-2, матеріально-технічних ресурсів для ведення фермерського господарства в даному випадку не мають вирішального значення для розгляду спору по суті.
Отже, вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015 р., про визнання недійсними договорів оренди від 07.05.2015 р. та суборенди від 01.06.2018 р. та про повернення земельної ділянки відповідачу-1 є обґрунтованими, а висновки місцевого господарського суду про те, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства є помилковими та не відповідають обставинам справи.
Посилання суду першої інстанції на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції також є хибними, оскільки при вирішенні спору по суті місцевим господарським судом не враховано, що згідно з постановою Верховного Суду від 20.02.2020 р. у справі № 297/616/17, висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника; певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст.1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. 
В даному випадку саме внаслідок ініціативної протиправної поведінки відповідача-2 відповідачем-1 був прийнятий наказ № 1060-СГ від 30.04.2015 р., у зв`язку з чим означена стаття та ряд справ ЄСПЛ щодо її тлумачення та застосування не підлягає застосуванню до правовідносин у справі № 922/3121/19.
При цьому, судова колегія звертає увагу прокурора на те, що згідно з  ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, господарський суд може скасувати рішення державного реєстратора про проведення тих чи інших реєстраційних дій, проте не наділений повноваженнями скасовувати запис про проведену державну реєстрацію речового права, тому беручи до уваги відсутність зміни чи уточнень позовних вимог про скасування держреєстрації за згаданими договорами оренди та суборенди, ці позовні вимоги не можуть бути задоволені.
В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності прокурор посилається на те, що про порушення вимог земельного законодавства під час відведення спірної земельної ділянки Томку А.І. органи прокуратури дізналися у червні 2017 року після надходження інформації та документів від ГУ Держгеокадастру у Харківській області (лист від 14.06.2017 р. № 10-20-14-10158/0/19-17).
Крім того, прокурор наголошує, що в даному випадку він самостійно подав позов та захищає інтереси держави, а не в особі органу державної влади, так як орган, уповноважений здійснювати контроль за дотриманням земельного законодавства, сам допускає та не реагує на наведені в позові порушення.
У відзиві на позов відповідач-3 стверджує, що в органів прокуратури, починаючи з серпня 2014 року були усі правові підстави та можливості звернутися з відповідним позовом в порядку господарського судочинства в межах позовної давності, чого зроблено не було.
Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.08.2018 р. у справі № 697/2751/14-ц, відповідач-3 вважає, що позовну давність для органів прокуратури необхідно рахувати саме з моменту коли ГУ Держгеокадастру у Харківській області дізналося про дії, які на думку прокуратури, свідчать про порушення законодавства - з дати передачі земельної ділянки в оренду.
На думку відповідача-3, прокурор, з урахуванням наданих йому законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про спірний наказ від Держгеокадастру в межах встановленої позовної давності.
При цьому, посилаючись на ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, відповідач-3 просить відмовити у задоволенні позовної заяви прокурора у повному обсязі.
З огляду на те, що частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено вимогу щодо заявлення стороною про застосування позовної давності, яка є матеріальною нормою права, а не вимогою господарського процесу, тому для здійснення відповідної заяви є достатнім зазначення стороною про її сплив або наведення мотивованих висловлювань з цього приводу.
Отже, наведені у відзиві на позов доводи про пропуск прокурором позовної давності з посиланням на ст. 267 ЦК України слід розцінювати як заявлення відповідачем-3 про застосування позовної давності у спорі, чого судом першої інстанції також не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення.
При цьому, інші відповідачі про застосування наслідків спливу позовної давності до прийняття оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не заявили.
 За змістом статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). 
Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (пункти 7.9-7.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (пункт 7.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17. 
Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 у справі №910/3723/14 та Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №914/1708/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1084/17 та від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.
При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. 
За змістом частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
При цьому, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
У постанові від 27.08.2020 р. у справі № 922/1948/19 Верховний Суд погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що держава в особі відповідного органу дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваного наказу, відхиливши доводи прокурора щодо його обізнаності про спірні обставини лише з моменту отримання інформації від ГУ Держгеокадастру у Харківській області.
Згідно з постановою Верховного Суду від 15.09.2020 р. у справі № 922/597/19, прокурором не доведено наявності поважних причин пропуску строку звернення з позовом з огляду на дату проведення державної реєстрації права оренди.
Як зазначено вище, оскаржуваний наказ ГУ Держземагентства у Харківській області прийнятий 30.04.2015 р., а державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки Томко А.І. здійснено 19.05.2015 р.
За таких обставин, посилання прокурора на те, що він довідався про наявність порушень земельного законодавства при передачі відповідачем-1 земельної ділянки в оренду відповідачу-2 лише після отримання листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 10-20-14-10158/0/19-17 від 14.06.2017 р. не визнаються судовою колегією як поважна причина пропуску ним позовної давності.
Разом з цим, судовою колегією встановлено, що прокурор в межах позовної давності звертався до Красноградського районного суду Харківської області з позовом з тих самих підстав та з того ж предмету спору, проте, ухвалою зазначеного суду від 03.12.2018 р. закрито провадження у справі №626/1049/17, оскільки остання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.
Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.
Виходячи з аналізу наведених норм права, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.
Отже, подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позовної заяви), не перериває перебігу позовної давності.
За змістом статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності, відтак дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
До висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. 
При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, яке повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).
Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16, від 24.09.2019 у справі №922/1151/18 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19.
Таким чином, у випадку, якщо прокурором пред`явлено позов в інтересах держави у зв`язку із вчиненням порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, момент початку перебігу позовної давності повинен відліковуватися з моменту коли про порушення прав або про особу, яка їх порушила дізнався або мав можливість дізнатися відповідний орган державної влади.
Разом з тим, прокурор має право, враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі вчинення порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, просити суд визнати причини пропуску позовної давності поважними.
Ані у позовній заяві, ані в апеляційній скарзі прокурор не посилається на своє звернення з позовом до Красноградського районного суду Харківської області як на поважну причину пропуску позовної давності у даній справі, а відповідного клопотання ним окремо не заявлено, у зв`язку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні обґрунтовані підстави визнати цю обставину поважною причиною пропуску позовної давності.
Оскільки оспорюваним наказом ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015 р. передано спірну земельну ділянку Томку А.І., а сторонами договору оренди від 07.05.2015 р. є ГУ Держземагентства у Харківській області та Томко А.І. , тому СГ ТОВ «Мрія» не може бути належним відповідачем за позовними вимогами прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015 р. і про визнання недійсним договору оренди землі від 07.05.2015 р., що унеможливлює застосування судом апеляційної інстанції позовної давності до означених вимог, враховуючи відсутність відповідних заяв як відповідача-1, так і відповідача-2, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Натомість, у задоволенні позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки  від 01.06.2018 р. слід відмовити внаслідок спливу позовної давності у зв`язку з тим, що даний договір укладений між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ «Мрія», тобто, відповідач-3 по відношенню до цієї позовної вимоги є належним відповідачем як безпосередня сторона оспорюваного в судовому порядку правочину.
Внаслідок того, що даний договір суборенди земельної ділянки від 01.06.2018 р. наразі не визнається судовою колегією недійсним, тому відсутні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки у відповідача-3 в межах цього негаторного позову - таке витребування має відбуватися прокурором або ГУ Держгеокадастру у Харківській області в межах віндикаційного позову.
З огляду на наведене, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню за мотивами, викладеними в даній постанові суду апеляційної інстанції, з прийняттям нового рішення про задоволення позову у згаданих частинах, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за позовом та апеляційною скаргою покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 09.09.2020 р. у справі № 922/3121/19 задовольнити частково.
Рішення господарського суду Харківської області від 09.09.2020 р. у справі № 922/3121/19  скасувати та прийняти нове.
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Головного Управління Держземагентства у Харківській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ.
Визнати недійсним укладений 07.05.2015 між Головним Управлінням Держземагентства у Харківській області та Томком Андрієм Івановичем договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 32,5292 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області.
В решті позову та вимог апеляційної скарги відмовити.
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, вул. Космічна, 21, 2-й під`їзд, поверхи 8-9, м. Харків, код ЄДРПОУ 39792822) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, вул. Б.Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) судовий збір за позовом в сумі 1  921,00 грн. та судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 2  881,50 грн.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Томка Андрія Івановича ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, вул. Б.Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) судовий збір за позовом в сумі 1  921,00 грн. та судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 2  881,50 грн.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 27.01.2021 р.

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           Д.О. Попков