ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/1715/20	Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/327/21 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Боднар Р.В. 
                                       учасників справи: позивачки - ОСОБА_1 та                                         її представника - адвоката Дупіряк О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1715/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Зборівська державна нотаріальна контора про визнання права особистої власності на майно за ОСОБА_3 та права власності на 1/2 частину спадкового майна, ухваленого суддею Іваницьким О.Р., -
                                       ВСТАНОВИв:                                                                   
       У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Зборівська державна нотаріальна контора про визнання права особистої власності на майно за ОСОБА_3 та права власності на 1/2 частину спадкового майна . В обгрунтування вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . На момент смерті йому належало наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ; земельні ділянки для: ведення особистого селянського господарства розміром 0,2206 га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0155), що в с.Озерна Зборівського району; будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,1155га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0154), що в АДРЕСА_1 .
       При зверненні до Зборівської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадкового майна їй роз`яснено, що спадкоємцями майна ОСОБА_3 є вона, дружина померлого — ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та те, що спадщина відкрилася тільки на 1/2 частину майна, оскільки воно є спільним майном подружжя. 
       Посилається на те, що майно було придбано за її власні кошти, оскільки на момент придбання майна в березні 2016 року діти були студентами, не працювали і не мали доходів. Документи на майно - оригінали договорів купівлі-продажу майна ОСОБА_3 одразу передав їй на зберігання. 
       На підставі вищевказаного просить визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на все спірне майно та за нею право власності в порядку спадкування на його 1/4 частину.
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року задоволено частково.
       Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, а саме на: 
       1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ;
       1/8 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,1155га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0154), що АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу від 31 березня 2016 р., зареєстровано в реєстрі за №331);
       1/8 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,2206 га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0155), що в с.Озерна Зборівського району.
       В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, всупереч ст.89 ЦПК України, під час розгляду справи не надав оцінку доказам, а саме, поясненням свідків, не зазначив чи відхиляє чи враховує їх та не зазначив в рішенні про допитаних в суді свідків. Крім того, під час вирішення спору не взяв до уваги розписку, укладену між нею та ОСОБА_6 (продавцем спірного майна). Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_3 передоручив виконання покладеного на нього зобов`язання за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок передати грошові кошти в сумі 177046,50 продавцеві ОСОБА_6 на неї. ОСОБА_3 зобов`язав її як дарувальника коштів за усним договором дарування надати виконання за цими договорами грошових коштів, не самому обдарованому, а продавцеві — ОСОБА_6 , перед яким ОСОБА_3 являвся боржником. Суд першої інстанції не надав правової оцінки жодному з наданих нею доказів.
Крім того, суд упустив, що ні правовий режим спільної власності на спірне майно, ні частка померлого в праві спільної сумісної власності не є встановленими ні у реєстрі речових прав на нерухоме майно, ні рішенням суду. Факт придбання спірного майна у період перебування його в шлюбі лише призводить до презумпції права спільної сумісної власності, яку померлий за життя має право оспорити.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та зобов`язати позивачку ОСОБА_1 відшкодувати їй понесені витрати у сумі 2873 грн. Посилається на те, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя та є спільною власністю подружжя. Позов, який подала ОСОБА_1 жодним чином не виражає волевиявлення її чоловіка та не відповідає його внутрішній волі. З моменту купівлі спірного майна і до моменту смерті ( протягом 3 років 9 місяців та 19 днів) її чоловік не оспорював та не заперечував права спільної сумісної власності подружжя. Вказує на те, що у спірному спадковому майні, яке є спільною власністю подружжя, їй належить 1/2 частка та її померлому чоловіку також належала 1/2 частка, тому до складу спадщини не входить 1/2 частка спільного майна подружжя, яка належить їй. Позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на 1/4 частку від цілого вищевказаного нерухомого майна суперечить нормам цивільного законодавства та порушує її право власності на майно.
       У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Дупіряк О.М. підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на викладені у ній доводи.
       Відповідачка ОСОБА_2 та представник Зборівської державної нотаріальної контори, будучи належно повідомленими про розгляд справи, не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.
А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за їх відсутності. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       За вимогами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Судом встановлено, що 12 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (сином позивачки) зареєстровано шлюб. В шлюбі народилось двоє дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 — ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час шлюбу ОСОБА_3 за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу було куплене наступне майно:
житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами відповідно до договору купівлі - продажу від 31 березня 2016 р., який зареєстровано в реєстрі за №328;
земельні ділянки для: 
будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,1155га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0154), що знаходиться у АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу від 31 березня 2016 р., зареєстровано в реєстрі за №331);
ведення особистого селянського господарства розміром 0,2206 га. (кадастровий номер 6122686700:02:003:0155), що знаходиться в с.Озерна Зборівського району (договір купівлі - продажу від 31 березня 2016 р., зареєстровано в реєстрі за №334). 
04.01.2020 р. ОСОБА_3 - син позивачки ОСОБА_9 та чоловік відповідачки ОСОБА_2 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.01.2020 року.
Із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.06.2020 року вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи №65968490 після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно із листом Зборівської державної нотаріальної контори №361/02-14 від 19 серпня 2020 року, до першої черги спадкоємців за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 входить чотири особи (в чому числі і позивачка ОСОБА_1 ) у рівних частках кожен. 1/2 частка спільного майна подружжя, яка належала ОСОБА_3 , після його смерті входить до складу його спадщини і підлягає розподілу між чотирма спадкоємцями.
Позивачка, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за померлим ОСОБА_3 права особистої власності на все спірне майно та визнання за нею права на 1/4 його частину в порядку спадкування за законом посилалась на те, що майно придбане за належні їй кошти, які вона подарувала синові. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/8 спадкового майна за законом після смерті її сина ОСОБА_3 , суд виходив із тих обставин, що спірне майно — житловий будинок та дві земельні ділянки були придбані спадкодавцем ОСОБА_3 за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 та є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки є рівними, а тому спадщина відкрилася на 1/2 частину спірного майна. Спадкоємцями першої черги є позивачка — мати спадкодавця, відповідачка - його дружина та діти - два сини ОСОБА_3 , які в установленому порядку прийняли спадщину. Таким чином, частка позивачки у спадковому майні становить 1/8 його частину. 
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам права.
       Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
       Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється, у тому числі, за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.
       Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.
       Положеннями ст. ст. 1268-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
       Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).        
       Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майни, яке набуте ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 405/3904/17).
       Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15-ц);
       Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
       Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №442/8047/16-ц).
       На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірне майно придбане спадкодавцем ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 і презумпція його правового статусу - спільного сумісного майна подружжя позивачкою ОСОБА_1 належними, допустимими доказами не спростована.
       Так, згідно представленої позивачкою суду розписки від 13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 31 березня 2016 р. уклала 354 усні договори дарування грошових коштів по 500 грн. кожний та один на суму 46,50 грн., за якими передала ОСОБА_3 кошти на загальну суму 177 046,50 грн. та одночасно на виконання доручення ОСОБА_3 , як оплату за придбане майна передала дані кошти ОСОБА_6 (а.с.112,113)
       Колегія суддів не може погодитися із доводами позивачки, що спірне спадкове майно було особистою власністю ОСОБА_3 , так як придбане за подаровані нею кошти, із посиланням на розписку, укладену між нею та ОСОБА_6 - продавцем спірного майна, якому вона передавала кошти. Такі доводи спростовуються нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 31 березня 2016 року (а.с.9-13), з яких вбачається, що це майно придбано покупцем ОСОБА_3 за згодою його дружини ОСОБА_2 . Даний факт підтверджується її письмовими заявами, посвідченими приватним нотаріусом Зборівського нотаріального округу Олійник О.Є. 17 березня 2016 року за реєстром № 327. Окрім того, відповідно до змісту договорів, продавець ОСОБА_6 отримав кошти безпосередньо від покупця ОСОБА_3 до підписання даних договорів. Продавець підтвердив своїми підписами під цими договорами проведення зі сторони покупця ОСОБА_3 повного розрахунку за продане майно. Дані договори не є оспореними. 
       Доводи апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки показам свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_10 не може бути підставою для скасування зазначеного рішення суду, оскільки із протоколу судового засідання від 17.12.2020 року вбачається, що зазначені свідки допитувались під час розгляду справи в суді першої інстанції та давали пояснення, суд першої інстанції надав цим доказам правильну оцінку та прийшов до висновку, що показання свідків не свідчать про доведеність факту передачі позивачкою коштів відповідно до договорів купівлі-продажу. 
       У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить зобов`язати ОСОБА_1 відшкодувати понесені нею витрати, які вона витратила на проїзд до іншого населеного пункту в зв`язку з розглядом справи. Колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
       У відповідності до вимог ч.1ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Таким чином, ст. 138 ЦПК України не передбачено стягнення судових витрат, пов`язаних з проїздом до іншого населеного пункту, а покладено їх безпосередньо на сторони. Окрім того, таких вимог відповідачка у суді першої інстанції не заявляла і суд їх не вирішував.
Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, дослідив представлені сторонами докази, дав їм належну оцінку. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України покласти на позивачку ОСОБА_1 в межах сум нею понесених.
       Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін. 
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на позивачку ОСОБА_1 в межах сум нею понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 1 березня 2021 року.

Головуючий : Дикун С.І. 

Судді: Парандюк Т.С.                                
Храпак Н.М.