ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/3905/20
Головуючий у першій інстанції – Шевченко І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/455/21
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/454/21 

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,
суддів –  Висоцької Н.В.,  Шитченко Н.В.,  

за участю секретаря - Поклада Д.В., 

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року та на додаткове рішення від 21 грудня 2020 року цього ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання несправедливим та недійсними пунктів договору та недійсним договору,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Ніжин,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -17.12.2020,
дата складання судом першої інстанції повного тексту додаткового рішення – 21.12.2020,

                                    У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Альфа-Банк», в якому, після уточнення 28.09.2020 позовних вимог (а.с. 30-32) просив: 
- визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору № 500617012 від 12.09.2017, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (на даний час – Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), щодо включення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості та за розрахунково-касове обслуговування, а саме: підпункт «д» пункту 5.1 оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017; підпункт «д» пункту 5.1 акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017; додаток № 1 до угоди про надання кредиту № 500617012 від 12.09.2017;
- визнати договір – угоду (оферта, акцепт) про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» (на даний час – АТ «Альфа-Банк») недійсним;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути АТ «Альфа-Банк» гроші, отримані ним за договором – угодою (оферта, акцепт) про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017; 
- зобов`язати АТ «Альфа-Банк» повернути ОСОБА_1 у натурі все, що відповідач одержав від позивача за договором – угодою (оферта, акцепт) про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017.
Позов мотивовано тим, що 12 вересня 2017 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» (на даний час АТ Альфа-Банк) була укладена Угода (акцепт/оферта) про надання кредиту № 500617012, згідно з якою ОСОБА_1 надано гроші в кредит у розмірі 99999 грн, процентна ставка за користування кредитом складала 10,99 % річних, тип процентної ставки – фіксована.
Даною Угодою було встановлено плату за розрахунково-касове обслуговування кредиту в розмірі 2050,00 грн, додатком № 1 до Угоди про надання кредиту, також встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2050,00 грн. Тобто позивач повинен сплатити за весь період користування кредитом за обслуговування 73 800 грн, коли сам кредит складає 99 999 грн. Загальна сума, що підлягає поверненню за договором – 191 641,11 грн, що майже в два рази більше.
Позивач вказує, що при щомісячному платежі безпосереднього тіла кредиту в розмірі від 2350,00 грн до 3240,00 грн, плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту (обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі 2050,00 грн є явно несправедливою, оскільки плата не може бути майже такою, як і розмір самого кредиту. Посилався на положення частин 1, 2, пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Стверджує, що якщо б не тяжкі обставини - тяжка хвороба його дружини ОСОБА_2 , він ніколи б не взяв кредит на таких умовах. Дружина померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні позивача залишилось троє неповнолітніх дітей. 
Посилаючись на ст. 233 ЦК України, оскільки договір укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, позивач просив визнати недійсним договір та відповідно до ст. 216 цього Кодексу застосувати наслідки недійсності договору, зобов`язавши сторони повернути одна одній все одержане ними за цим договором.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Визнано несправедливими та недійсними умови кредитного договору № 500617012 від 12.09.2017, укладеного між ОСОБА_1 та  АТ «Альфа-Банк», щодо включення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості та за розрахунково-касове обслуговування, а саме: підпункт «д» пункту 5.1 оферти на укладення договору про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017; підпункт «д» пункту 5.1 акцепту пропозиції про укладення договору про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017; додаток № 1 до договору про надання кредиту № 500617012 від 12.09.2017.
Визнано недійсним договір про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017, що укладений між ОСОБА_1 та  АТ «Альфа-Банк».
Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за договором про надання особистого кредиту між ОСОБА_1 та  АТ «Альфа-Банк», у розмірі 116827,18 грн. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» 2849,87 грн судових витрат. 

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2020 року судом із власної ініціативи вирішено позовну вимогу, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, але  стосовно якої рішення не ухвалено, та зобов`язано ОСОБА_1 повернути АТ «Альфа-Банк» грошові кошти, отримані за договором про надання особистого кредиту № 500617012 від 12.09.2017 у розмірі 99999 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 09.12.2020 та додатковим рішенням від 21.12.2020 АТ «Альфа-Банк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Скаржник вважає, що суд не з`ясував усіх обставин, що мають істотне значення для справи, не надав їм належної оцінки, не в повній мірі дослідив матеріали справи, невірно встановив факти, що мають юридичне значення, порушив норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим прийняв невірне по суті рішення.  
Так, 12.09.2017 сторони уклали угоду про надання особистого кредиту № 500617012. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 99999 грн на строк з 12.09.2017 до 13.09.2020, а боржник зобов`язався у порядку та умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до договору – графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за договором виконав надавши позивачу кредит у розмірі 99999 грн у передбачений договором спосіб, натомість останній не виконує належно свої зобов`язання з повернення кредиту.
Під час укладення кредитного договору позивачу надано інформацію щодо всіх умов договору, пов`язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Своїм підписом позичальник засвідчив той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, послідовно та докладно викладено всі права та обов`язки банку та позичальника, правила нарахування процентів та комісій, наслідки за порушення умов договору.
Крім того, реальна сукупна вартість кредиту з урахуванням всіх послуг зазначена у «графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості усіх супутніх послуг», що є Додатком № 1 до кредитного договору. Вказаний документ також містить підпис позивача.
Вказане свідчить про те, що сторонами було узгоджено всі умови надання кредиту, позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, отже відповідачем додержано всіх вимог, що є необхідними для чинності правочину.
Скаржник звертає увагу апеляційного суду на той факт, що позивач виконував свої зобов`язання за кредитним договором досить тривалий час, до вересня 2020 року включно, також ним не надано доказів на підтвердження того, що він використав кредитні кошти саме на лікування хворої дружини, адже кредит було надано готівкою на споживчі потреби, тому є незрозумілим чи укладено позивачем кредитний договір під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. 
Відповідач вказує, що жодних доводів щодо інших умов кредитування крім неправомірності нарахування комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування позов не містить, тому є незрозумілим, чим решта умов кредитного договору є вкрай невигідними для позивача. 

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» Костюченко О.П. в особі свого представника – адвоката Гайдай І.Ю. просить залишити оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін. 
Мотиви відзиву аналогічні доводам позовної заяви. На думку позивача,  судом зроблено законний висновок про несправедливість умов договору, які суперечать принципу добросовісності і наслідком цього є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача як споживача, що є підставою для визнання відповідних пунктів договору недійсними. 
Позивач не заперечує того факту, що він отримав кредит в розмірі 99999 грн і не проти повернення ним вказаної суми, яку він вже повернув, сплативши банку 116827,18 грн. Однак він проти сплати надмірних грошей банку – суми, яка є явно несправедливою, суми, яка виникла внаслідок укладення ним договору під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. 
Щодо доводів скаржника про те, що позивачу були відомі умови кредитування, він діяв добровільно та усвідомлював наслідки своїх дій, ОСОБА_1 стверджує, що  неповідомлення йому умов договору, вчинення договору проти його волі внаслідок тиску чи не усвідомлення ним своїх дій не були підставами його позову.
В апеляційній скарзі не зазначено, які саме норми матеріального права суд порушив і які обставини з`ясував не повно.  
Суд першої інстанції вірно застосував ч. 5 ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими спірні пункти договору є несправедливими, а якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. 
Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним, суд, враховуючи той факт, що гроші були взяті позивачем в кредит у зв`язку з тяжкою хворобою дружини, правильно застосував положення статтей 216, 233 ЦК україни. 
З урахуванням наведеного позивач вважає, що рішення суду першої інстанції від 09.12.2020 та додаткове рішення від 21.12.2020 ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами 2 та 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року та на додаткове рішення цього ж суду від 21 грудня 2020 року не відповідає. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з абз. 2 і 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.
Суд дійшов висновку, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання послуг з розрахунково-касового обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, умови пп. «д» п. 5.1 оферти на укладення договору про надання особистого кредиту від 12 вересня 2017 року № 500617012, пп. «д» п. 5.1 акцепту пропозиції про укладення договору про надання особистого кредиту від 12 вересня 2017 року № 500617012 та додаток № 1 до договору про надання кредиту від 12 вересня 2017 року № 500617012, які передбачають плату з розрахунково-касового обслуговування щомісячно у сумі 2050,00 грн, а за весь період користування кредитними коштами – у загальній сумі 73 800,00 грн, у той час, як розмір кредиту становить 99 999,00 грн, є несправедливими, суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

При вирішенні спору суд враховував та посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 29 квітня 2020 року в справі № 766/6920/17 (провадження № 61-35179св18), від 28 листопада 2018 року в справі № 213/2478/16-ц (провадження № 61-829св18), від 01 серпня 2019 року в справі № 646/13502/16-ц (провадження № 61-6599св18).
Крім того, з урахуванням того, що позивач уклав кредитний договір з метою лікування своєї онкохворої дружини, яку намагався врятувати, тобто уклав договір під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України.
Застосовуючи наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України суд дійшов висновку, що кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». В даній заяві містяться умови кредитування та відомості про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Анкета – заява підписана позивачем (а. с. 7).
12.09.2017 ОСОБА_1 було особисто підписано оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500617012 (а.с. 8) та акцепт пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500617012 (а.с. 9), які є аналогічними за змістом. 
Відповідно до вказаних документів ОСОБА_1 «перебуваючи в нормальному стані здоров`я, розуміючи значення своїх дій та маючи можливість такими діями керувати, не перебуваючи під впливом помилки, обману, дії тяжкої обставини, діючи добровільно та прагнучи настання наслідків, які випливають із Угоди про надання кредиту, що укладається згідно з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що укладений між ним та ПАТ «Альфа-Банк», пропонує Банку укласти Угоду про надання особистого кредиту та надати йому Особистий кредит на умовах продукту «Свій кредит», а саме: тип кредиту – кредит готівкою, сума та валюта кредиту – 99999 грн, процентна ставка за користування кредитом –10,99 % річних, тип процентної ставки – фіксована, реальна процентна ставка та загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладення Угоди зазначаються у додатку № 1 до Угоди».
Відповідно до пункту 5 оферти під час користування кредитом ОСОБА_1 виявляє бажання та просить банк надавати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування, в тому числі послуги з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, у порядку та на умовах, визначених цим пунктом та Договором про комплексне банківське обслуговування. За надання послуг, що вказані в цьому пункті, пропонує встановити наступну комісійну винагороду, яку він зобов`язується сплачувати банку в порядку та строки визначені даним пунктом.
Зокрема, підпунктом д) пункту 5.1 оферти встановлено, що за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг-6) ОСОБА_1 пропонує встановити комісію у розмірі 2050,00 грн без ПДВ. Комісійну винагороду, що вказана в цьому підпункті, пропонує сплачувати щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цієї оферти на укладення Угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною угоди про надання кредиту. Зазначену в цьому підпункті комісійну винагороду пропонує нараховувати починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту, що вказана в п. 6 цієї оферти. Також пропонує в будь-якому випадку сплатити комісійну винагороду, що вказана в цьому пункті, за останній місяць користування кредитом не пізніше дати остаточного повернення кредиту за Угодою про надання кредиту. Датою остаточного повернення кредиту просить вважати 13.09.2020 (п. 6 оферти).
За змістом пункту 7 оферти кредит в розмірі 99999 грн надається позичальнику для власних потреб.
Відповідно до пункту 9 оферти платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за Угодою здійснюються щомісячно рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених Угодою та відповідно до Графіку платежів згідно з додатком № 1 до Угоди.  
Пунктом 10 оферти визначено, що детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки та графік платежів позичальник пропонує визначити в додатку № 1 до Угоди, який є її невід`ємною частиною.  
Пунктом 13 оферти передбачена сплата позичальником штрафу у розмірі 100 грн за кожне прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів, а у випадку прострочення платежу на 5 і більше днів до вказаної суми позичальником сплачується додатково штраф у розмірі 300 грн за кожний випадок допущеного прострочення платежу.
Згідно з пунктом 14 оферти, підписанням цієї оферти позичальник беззаперечно підтверджує, що він ознайомлений та згоден з усіма умовами надання кредиту, його вартістю, особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про загальну вартість кредиту з урахуванням реальної річної процентної ставки, вартості, видів та предметів супутніх послуг, він отримав інформацію, передбачену нормами Закону України «Про споживче кредитування», які йому зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення і з якими він цілком згоден.   
Відповідно до пункту 17 оферти Угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди про надання кредиту та перерахування банком кредитних коштів позичальнику.
За змістом пункту 15 акцепту оферта на укладення Угоди та акцепт пропозиції про укладення Угоди складають єдиний документ – Угоду про надання особистого кредиту. 

У додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 500617012 від 12.09.2017 міститься графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Метою кредиту зазначено споживчі цілі, а також вказано, що своїм підписом позичальник засвідчує отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Згідно з вказаним графіком сума щомісячного платежу становить 5323,37 грн; період погашення: 12 вересня 2017 року – 13 серпня 2020 року; останній платіж 13 вересня 2020 року у сумі 5 323,16 грн. Відповідно до графіку до суми щомісячного платежу за розрахунковий період входить: погашення суми кредиту, проценти за користування кредитом, а також платіж за додаткові та супутні послуги у вигляді розрахунково-касового обслуговування у незмінній сумі 2050 грн щомісячно. Всього за кредитом позичальник повинен сплатити на його погашення 191641,11 грн, з яких: 99999 грн – сума кредиту, 17842,11 грн – проценти за користування кредитом та 73800 грн – платежі за розрахунково-касове обслуговування. Даний графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг підписано стороною банку та ОСОБА_1 особисто (а.с.10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 500617012 від 12.09.2017, укладеним з позичальником ОСОБА_1 , станом на 07.10.2020 загальна заборгованість за договором складає 88613,34 грн, з яких заборгованість за кредитом – 22912,93 грн, по відсотках – 0 грн, по комісії – 57300,41 грн, по штрафам 8400 грн, по пені – 0 грн. Із вказаного розрахунку прослідковується, що відсотки за користування кредитом нараховувались за ставкою 10,99 %, комісія за обслуговування кредиту становила 2050 грн щомісячно, також за прострочку платежів нараховувався штраф 400 грн за кожен випадок прострочки, тобто  відповідно до положень Угоди про надання особистого кредиту, яку ОСОБА_1 підписав і з умовами якої погодився. Позивач впродовж усього періоду, встановленого Угодою, включаючи вересень 2020 року, вносив грошові кошти на погашення суми заборгованості за кредитом, яка частково зараховувалась на сплату тіла кредиту, відсотків, комісії та штрафів (а.с.56).

Із копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 вбачається, що з 23.12.2010  ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 11). Подружжя має трьох неповнолітніх дітей 2010, 2012 та 2014 року народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження на а.с. 16-18. 
З 17.06.2016 по 21.06.2016 ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні ЛПЗ СімМед (а.с. 12).  В матеріалах справи також міститься консультативний висновок від 24.06.2016 без зазначення діагнозу та копія аркуша картки «Поліклініки СімМед» із записом від 01.07.2016 з рекомендованим повторним оглядом через 3 місяці. Даний висновок не містить даних щодо призначеного лікування лікарськими засобами (а.с. 13 та на звороті). 
Відповідно до висновку міжвідомчої онкологічної конференції від 23.07.2019 ОСОБА_2 встановлено власний діагноз (а.с. 14-15).
На підтвердження витрат на лікування дружини позивачем надано копії актів взаєморозрахунків з ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл груп» щодо пацієнта ОСОБА_2 від 16.09.2019, від 10.10.2019, від 31.10.2019 за періоди, починаючи з 01.07.2019 (а.с. 60-74), копії змін і доповнень до договору добровільного медичного страхування № 001102/1, 001102/2 від 16.10.2019 (а.с. 75 та на звороті). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а.с. 19). 

За доводами позивача, якщо б не тяжкі обставини - тяжка хвороба його дружини ОСОБА_2 , він ніколи б не взяв кредит на таких умовах, у зв`язку з чим, на його думку, до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 233 ЦК України, оскільки договір укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, визнати недійсним договір, укладений між ним та банком 12.09.2017 та застосувати наслідки недійсності договору.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до  ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами  першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Згідно із ч. 1 – 3 , 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Частинами 1, 2, 3, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилався позивач, визначено види несправедливих умов договору, перелік яких не є вичерпним, а також зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд першої інстанції цього не врахував.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Пунктом 3 частини 3 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII внесено зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» та текст статті 11 Закону викладено в наступній редакці: "1. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
На дану обставину суд першої інстанції уваги не звернув, пославшись в рішенні суду на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка не була чинною на момент підписання ОСОБА_1 . Угоди про надання кредиту.
За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
За змістом статей 2,47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата зп обслуговуваня кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішними актами.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 Закону України «Про споживче кредитування» державне регулювання та нагляд у сфері споживчого кредитування здійснюються органами, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг відповідно до законодавства. Органи, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції у сфері споживчого кредитування затверджують методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Відповідно до пункту 5 Правил Банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. 

Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, оцінених у їх сукупності, та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Апеляційний суд враховує той факт, що підписанням 12.09.2017 анкети-заяви, оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту, акцепту пропозиції про укладання Угоди про надання особистого кредиту, графіку платежів та розрахунку вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості усіх супутніх послуг, ОСОБА_1 підтвердив, що він належним чином ознайомлений та згоден з умовами Угоди про надання особистого кредиту, розумів та погодився виконувати обов`язки, покладені на нього цією Угодою.
Аналіз зазначених документів вказує, що банком виконано свої зобов`язання за Угодою в повному обсязі, з дотриманням вимог та правил, встановлених Угодою та чинним законодавством, зокрема, надано позивачу кредитні кошти. Банком надано споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку за кожним платіжним періодом, за формою, що відповідає вимогам Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, інформація, зазначена у графіку платежів відповідає інформації, обумовленій Угодою. 

Доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними.

Колегія суддів також бере до уваги той факт, що позивачем до вересня 2020 року вносились платежі на виконання умов Угоди і до часу звернення з позовом він не звертався ані до банку, ані до суду з вимогами про розірвання або визнання недійсним пунктів договору чи договору вцілому.

Вирішуючи позов в цій частині, апеляційний суд дотримується висновків та норм права, застосованих Верховним Судом у постанові від 26.12.2019 у справі № 467/555/19 при вирішенні подібних правовідносин. 

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції помилково послався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 29 квітня 2020 року в справі № 766/6920/17 (провадження № 61-35179св18), від 28 листопада 2018 року в справі № 213/2478/16-ц (провадження № 61-829св18), від 01 серпня 2019 року в справі № 646/13502/16-ц (провадження № 61-6599св18), оскільки у всіх вказаних рішеннях Судом було застосовано до спірних правовідносин  положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, які втратили чинність на момент виникнення правовідносин у справі, що переглядається. 

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 дійшов до висновку, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». 

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) викладена наступна правова позиція: «Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З огляду на викладене вище, позов ОСОБА_1 в частині визнання пунктів Умов кредитного договору від 12.09.2017 несправедливими та недійсними задоволенню не підлягає.

Доводи позивача про те, що оспорюваний договір укладено ним під впливом тяжкої для нього обставини (тяжка хвороба дружини), що за позицією позивача відповідно до ст. 233 ЦК України є законною підставою для визнання договору недійсним, апеляційним судом відхиляються, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.       
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.    
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює.  
Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28.11.2018 у справі № 310/10867/15-ц, від 30.10.2019 у справі № 522/15775/17.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Суд з повагою та розумінням відноситься до ситуації, яка сталася в сім`ї позивача, однак, всупереч вказаним вище положенням ЦК України, ОСОБА_1 не доведено, які саме «вкрай невигідні умови» були закладені в публічний стандартний договір банківської установи і яким чином остання скористалась тяжкими для позивача обставинами за умови підписання ОСОБА_1 оферти де прямо зазначено про їх відсутність.

Не надано позивачем доказів на підтвердження того, що останній був вимушений отримати кредит у банку саме на лікування тяжко хворої дружини. Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу. 

У медичних документах від 24.06.2016, 01.07.2016 (а.с. 12,13), не зазначено про наявність  такого захворювання у дружини позивача ОСОБА_2 , яке потягло за собою дороговартісне лікування. Крім того, вказані в них обставини виникли у червні та липні 2016 року, тобто більше ніж за рік до моменту укладення позивачем оспорюваного договору. Інші медичні документи датовані липнем 2019, тобто видані майже через два роки після отримання кредиту  (а.с. 14-15). Інформації щодо стану здоров`я дружини позивача в період 2017-2018 матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ОСОБА_1 при укладенні спірного кредитного договору були обумовлені тяжкими обставинами, а також суперечили вимогам закону. 

Доводи позовної заяви про недійсність умов кредитного договору та кредитного договору вцілому з підстав, зазначених в позові, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Позовні вимоги щодо застосування до спірних правовідносин наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України, є похідними від вимог визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим, задоволенню не підлягають. 

Районним судом при постановленні оскаржуваних судових рішень не з`ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи, не надано належної оцінки матеріалам справи, застосовано норми права, які не підлягали застосуванню, у зв`язку з чим прийнято не вірні по суті рішення. 

Відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2020 та додаткове рішення цього ж суду від 21.12.2020 скасуванню.
    
За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону україни «Про захист прав споживачів»,  АТ «Альфа-Банк» підлягає компенсація за рахунок держави 5774,79 грн судового збору, що сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги. 

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.2,4, ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України,  

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» - задовольнити. 

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2020 та додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21.12.2020 - скасувати.  

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання несправедливими та недійсними пунктів договору та недійсним договору – відмовити.

Компенсувати за рахунок держави Акціонерному товариству «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714) 5774 (п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн 79 коп. судових витрат. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

  Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                          І.О.Боброва
           
                                                                                         Н.В. Висоцька   

                                                                                         Н.В. Шитченко

                                       Повний текст постанови складений 18.03.2021.