Постанова
Іменем України
 
28 січня 2021 року
м. Київ
справа № 489/5822/18
провадження № 51-4043 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
засудженого                                    ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120181150040003015,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Восход Червоногвардійського району АР Крим, жителя                         АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі. 
Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку                         ОСОБА_6 засуджено за те, що він, 29 липня 2018 року близько 00:20 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля кафе на вул. Генерала Свиридова, поблизу перехрестя з вул. Повздовжня, 10 у м. Миколаєві, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 , наніс останньому не менше трьох ударів ножем в область живота, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах, засуджений                   ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Вважають, що всупереч вимогам ст. 337 КПК України, суд вийшов за межі пред`явленого засудженому обвинувачення, оскільки визнаючи останнього винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, засудив ОСОБА_6 за заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 у виді ран шиї та лівої вушної раковини, чого в обвинувальному акті зазначено не було. Посилаються на те, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним суперечить точному змісту диспозиції ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки                   ОСОБА_6 засуджено за умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, чого диспозиція вказаного закону України про кримінальну відповідальність не передбачає. Не погоджуються з ухвалою апеляційного суду та, посилаючись на те, що апеляційний розгляд було здійснено формально, вважають ухвалу такою, що не відповідає вимогам                    ст. 419 КПК України. 
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 підтримав  подані стороною захисту касаційні скарги та просив їх задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, вважала, що підстав для задоволення касаційних скарг сторони захисту немає, а тому їх слід залишити без задоволення. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
Переглядаючи справу за апеляційною скаргою захисника, в якій вона оспорювала правильність встановлення фактичних обставин, обґрунтовувала неповноту судового розгляду, посилаючись на відсутність у ОСОБА_6  умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не погоджувалася з оцінкою судом доказів, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого.
За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.
Апеляційний суд погодився з тим, що винуватість ОСОБА_6 , незважаючи на невизнання ним своєї вини у скоєному, підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема: показаннями  потерпілого ОСОБА_9 , свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даними, які містяться в висновку судово-медичної експертизи № 800 від 10 вересня 2018 року, висновках експертів № 285 від 31 липня 2018 року, № 300 від 08 серпня 2018 року, № 306 від              17 серпня 2018 року, № 376 від 18 вересня 2018 року, даними протоколів: огляду місця події від 29 липня 2018 року, особистого обшуку від 29 липня 2018 року, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 липня 2018 року, від                    10 серпня 2018 року, від 15 серпня 2018 року, а також іншими доказами, зміст яких детально відображено у вироку.
Дослідивши усі інші надані стороною обвинувачення докази, надавши кожному з них належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та їх сукупності – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам                                              ст. 374 КПК України. 
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, в тому числі стосовно недопустимості деяких з доказів, недоведеності, на думку ОСОБА_7 , умислу на заподіяння засудженим тяжких тілесних ушкоджень, від яких під час апеляційного розгляду захисник відмовилась, пославшись на їх помилковість, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. 
Вказаний суд не знайшов підстав для скасування вироку з наведених у апеляційній скарзі захисника мотивів та, при цьому, вмотивовано, з посиланням на відповідні наявні в справі докази, констатував правильність встановлених судом першої інстанції висновків щодо заподіяних ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень та обґрунтовано визнав безпідставними твердження захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у їх заподіянні.
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції   сторони захисту ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
При цьому, доводи касаційних скарг про порушення судом вимог ст. 337 КПК України, оскільки визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого            ч. 1 ст. 121 КК України, суд засудив його за заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 у виді ран шиї та лівої вушної раковини, чого в обвинувальному акті зазначено не було, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою  скасування або зміну судового рішення.
Як убачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1               ст. 121 КК України та, при викладенні фактичних обставин цього кримінального правопорушення зазначено, що згідно з висновком судово-медичної експертизи                         № 800 від 10 вересня 2018 року у ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колючо-ріжучого поранення черевної порожнини з пошкодженням тонкого та товстого кишечнику з внутрішньочеревною кровотечею, ран шиї, лівої вушної раковини, тобто були перераховані всі заподіяні потерпілому тілесні ушкодження. Далі, у цьому ж висновку вказано, що по ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колючо-ріжучого поранення черевної порожнини з пошкодженням тонкого та товстого кишечнику з внутрішньочеревною кровотечею відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; тілесні ушкодження у вигляді ран шиї, лівої вушної раковини відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвело до короткочасного розладу здоров`я. 
У мотивувальній частині вироку суду першої інстанції також знайшло своє підтвердження заподіяння ОСОБА_6 потерпілому вказаних тілесних ушкоджень та, при наведенні доказів на підтвердження встановлених судом обставин, зазначено висновок судово-медичної експертизи № 800 від 10 вересня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_8 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колючо-ріжучого поранення черевної порожнини з пошкодженням тонкого та товстого кишечнику з внутрішньочеревною кровотечею, ран шиї, лівої вушної раковини і вказано, які з цих тілесних ушкоджень відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і які до легких. Тобто було розмежовано ступінь тяжкості всіх виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень.      
Тому, колегія суддів вважає, що судом при викладенні фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення в судовому рішенні допущено неточність, яка полягала в не розмежуванні ступеня тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, яку може бути виправлено в порядку ст. 379 КПК України.
Не знайшли свого підтвердження посилання в касаційних скаргах на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в зв`язку з тим, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суперечить точному змісту диспозиції ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки, як видно з вироку, ОСОБА_6 засуджено за умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що передбачено диспозицією вказаного закону України про кримінальну відповідальність.
Покарання, призначене ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог засудженого і захисника, немає.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                         ОСОБА_3