Справа № 161/12718/20 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/206/21  Категорія: 3 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Опейда В. О.,
з участю: 
       представника позивача адвоката Давидова О. В.,
       представника відповідача адвоката Спіріної Ю. П.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року, 

В С Т А Н О В И В:

Позивач  ОСОБА_1 11 серпня 2020 року звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Позов мотивовано тим, що сторони з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Під час перебування у цих стосунках у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час фактичних шлюбних відносин за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживали сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Вважає, що дана квартира, в силу вимог ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Протягом останніх двох років стосунки між ними погіршились. 29 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 є її особистою власністю, підтвердженням чого додала підписану ним заяву від 14.08.2013, в якій він ствердив факт, що грошові кошти, які витрачені ОСОБА_2 на купівлю квартири. Нотаріусом не було роз`яснено йому зміст правочину, а він, не маючи юридичної обізнаності, вважаючи, що надає довіреність ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу, уклав оспорюваний правочин – заяву, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О. 14.08.2013, чим допустився грубої помилки, та при цьому позбавив себе права власності на частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить, в силу вимог ст. 229 ЦК України, визнати недійсною зазначену заяву та визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом його та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивача в користь відповідача 5000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
Позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що при укладенні спірного правочину – заяви від 14.08.2013, зареєстрованої в реєстрі за № 763 та посвідченої приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О., припустився помилки відносно обставин, які мають істотне значення, нотаріус не роз`яснив йому юридичну природу даного правочину, а він вважав, що надає довіреність ОСОБА_2 на купівлю квартири, у зв`язку з чим позбавив себе права власності на частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд не допитав ряд свідків, які б могли повідомити про те, чи надавались ним кошти на купівлю спірної квартири та чи визнавались вказані обставини відповідачем. Суд не оглянув матеріалів та не прослухав аудіозапису розгляду справи про втрату права користування житловим приміщенням та виселення. Вони з відповідачем протягом тривалого часу проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство і ним надавалась частина коштів на купівлю квартири і квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.
Представник позивача адвокат Давидов О. В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.
Представник відповідача адвокат Спіріна Ю. П. апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення.
       Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
14 серпня 2013 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О. та зареєстрований в реєстрі за № 762. За умовами договору ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , сплативши за неї обговорену грошову суму.
Позивач ОСОБА_1 14 серпня 1013 року надав письмову заяву, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О., у якій вказав, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , але проживає з нею однією сім`єю, згідно 74 Сімейного кодексу України, ставить до відома, що грошові кошти, які витрачені ОСОБА_2 на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належали їй на праві особистої приватної власності. Ствердив, що вищезазначена придбана квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Зазначену заяву позивач просить визнати недійсною, як правочин укладений під впливом помилки.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; правочин – це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних учинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів; правочин породжує правовий наслідок; правочин – це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не заперечує, що свідомо і добровільно підписав оспорювану заяву. В заяві зазначено, що вимоги чинного законодавства щодо змісту статей 57, 74 Сімейного кодексу України нотаріус йому роз`яснив.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено неправильного сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а посилання на те, що він, підписуючи заяву від 14.08.2013, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О., вважав, що надає довіреність ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу, не може бути визнано як помилка у розумінні статті 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи неправильне його тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Виходячи зі змісту заяви та обставин із якими позивач пов`язує її недійсність, не доведено що помилка мала місце, що він не усвідомлював природи цієї заяви та її наслідків чи помилився щодо предмету.
Відповідно до нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього.
Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Позивачем не надано належних доказів, які спростовували б факт придбання ОСОБА_2 квартири за грошові кошти, які належали їй на праві особистої приватної власності, як і доказів того, що спірне майно придбано за спільні кошти.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо позбавлення судом першої інстанції можливості доведення обставин шляхом допиту свідків. 
Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Позивач не надав жодного письмового доказу, який би підтверджував передачу йому коштів від батьків у розмірі 16000 доларів США, що перевищує у двадцять разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час укладення договору. Також позивач не надав суду будь-якого письмового доказу, який би підтверджував сплату ним зазначеної суми при укладені договору дарування відповідачкою ОСОБА_2 . 
Показання свідків щодо факту передачі коштів у сумі 16000 доларів США не можуть бути взяті до уваги, оскільки не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України та ст. 218 ЦК України. 
Договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 16 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (продавці) та ОСОБА_8 (покупець), за яким продавці продали частину житлового будинку за 57006 грн покупцю, не свідчить про передачу коштів позивачу.
Позивач був учасником справи за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням і не був позбавлений права отримати та подати суду копію технічного запису судового процесу, що ним не було зроблено. 
За встановлених фактичних обставин справи, висновок суду першої інстанції про те, що в разі придбання майна за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, є правильним. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий 

 
Судді