УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 січня 2021 року
м. Київ
справа № 725/1161/19
провадження № 51-6147ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, яку постановлено в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260020000942, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снятин Снятинського району Івано-Франківської області, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді обмеження волі з позбавленням права займатися діяльністю у сфері господарювання на строк 1 рік: за ч. 1 ст. 191 КК України – на строк 1 рік; ч. 3 ст. 191 цього Кодексу – на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися діяльністю у сфері господарювання на строк 1 рік. На підставі ст. 75 цього Кодексу  ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, працюючи на посаді представника торгівельного підрозділу, торгового відділу структурного підрозділу Чернівці Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «ПРОДМАРКЕТ ТРЕЙД», що розташоване за адресою: м. Чернівці, пров. Складський, 13 та, будучи матеріально-відповідальною особою, умисно, з корисливих мотивів, у період часу з червня по липень 2018 року, привласнив грошові кошти вказаного товариства. Тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Крім цього, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно з корисливих мотивів, користуючись тим, що підприємством йому було надано право на отримання готівкових коштів у контрагентів, у порушення умов договору про повну матеріальну відповідальність та посадової інструкції, отримав у контрагентів готівкові кошти, які в касу товариства не вніс, а привласнив, чим завдав ТОВ «ПРОДМАРКЕТ ТРЕЙД» матеріальних збитків на загальну суму 25 тис. 385 грн 70 коп. Тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2020 року, задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_4 , скасував вирок місцевого суду і закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаністю можливості їх отримати.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що апеляційний суд зробив передчасний висновок про необхідність закриття кримінального провадження, оскільки, не дослідивши всіх доказів у кримінальному провадженні, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, що на думку прокурора, вказує на вибірковість в оцінці досліджених доказів. При цьому вказує на відсутність належних і достатніх мотивів прийнятого рішення судом апеляційної інстанції про скасування вироку та закриття кримінального провадження за ч. 1 ч. 191, ч. 3 ст. 191 ККУкраїни.  
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції, якщо відповідні висновки судів нижчої інстанції належним чином мотивовано. 
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Зі змісту цієї норми також слідує, що суд касаційної інстанції не вправі вийти за межі касаційної скарги, якщо прийняте рішення погіршить правове становище засудженого.
Як видно зі змісту касаційної скарги прокурора, попри те, що він посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про відсутність належних і достатніх мотивів прийнятого рішення судом апеляційної інстанції, оскільки такі мотиви судом апеляційної інстанції у своєму рішенні були зазначені, а сама по собі незгода прокурора з наданою судом оцінкою доказів та відповідними висновками не може свідчити про те, що мало місце істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Інших доводів, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість рішення апеляційної інстанції та які б давали підстави для скасування ухвали апеляційного суду, в межах наданих повноважень суду касаційної інстанції, Верховним Судом не встановлено. 
При цьому Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості вийти за межі касаційної скарги прокурора, з огляду на положення ч. 2 ст. 433 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                        ОСОБА_3