ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 лютого 2021 року           справа №200/8344/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року у справі № 200/8344/20-а (головуючий суддя І інстанції Бабіч С.І.), складеного в повному обсязі 14 жовтня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                             ВСТАНОВИВ:

          09 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:
- визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо виплати позивачу недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язання відповідача виплатити недоотриману суму пенсії ОСОБА_2 в сумі 45029,64 грн. на користь позивача (а.с. 1-4).
          Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, яка полягала у неприйнятті рішення про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, згідно заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 01 квітня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 01 квітня 2020 року про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з урахуванням висновку суду про те, що ОСОБА_1  та ОСОБА_3 мають право на виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (а.с. 73-77).
          Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року у справі № 200/8344/20-а та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
За приписами ч. 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті особи.
Зазначає, що згідно матеріалів позовної заяви батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 19 листопада 2019 року було зроблено відповідний актовий запис № 1371 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , отже, в межах даних правовідносин позивач повинен був звернутися до відповідача з відповідною заявою до 19 травня 2020 року.
Однак із заявою про виплату недоотриманої пенсії та необхідним пакетом документів позивач до відповідача так і не звернувся до теперішнього часу.
Крім цього, відповідач зазначає, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. 
Вважає, що позивачем не надано докази сумісного проживання з померлим (а.с. 82-87).
Сторони в судове зсідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
08 лютого 2021 року від позивача до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з огляду на наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , батьком позивача був ОСОБА_2 (а.с. 20).
ОСОБА_2 , отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що підтверджується відповідним посвідченням № НОМЕР_6 (а.с. 17) та перебував на обліку у відповідача.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19 листопада 2019 року, виданого Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 84 року, про що складено відповідний актовий запис № 1371 (а.с.16).
01 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , шляхом направлення через відділення поштового зв`язку, звернулись до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про виплату їм недоотриманої його батьком пенсії, до якої додав необхідні документи (а.с. 5-8).
Вказану заяву з додатками вручено відповідачу 02 квітня 2020 року, що підтверджується листом АТ "Укрпошта" від 28 травня 2020 року (а.с.9).  
17 квітня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом № 2263-2419/Ш-03/8-0500/20 (а.с. 41), (доказів направлення якого позивачу відповідачем матеріали справи не містять), фактично відмовило йому у виплаті, посилаючись на ст. 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відповідно до якої така виплата можлива лише при зверненні до органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців з дати смерті пенсіонера. 
Крім того, зазначено, що пунктом 2.26 постанови Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника. 
Вказано, що для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера позивачу необхідно звернутись до управління Пенсійного фонду України за фактичним місцем проживання або Головного управління та надати наступні документи: заяву, оригінал та копію паспорту та ІПН, документи, які підтверджують родинні стосунки, довідку уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), що підтверджує проживання з пенсіонером на день його смерті (а.с. 41).
25 травня 2020 року позивач та його син повторно звернулись до відповідача із заявою про виплату йому недоотриманої його батьком пенсії, до якої додав необхідні документи (а.с. 10-11).
04 червня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом № 0500-0301-8/10445 повідомив, що згідно Постанови № 103 ОСОБА_2 було проведено перерахунок пенсії з урахуванням грошового забезпечення визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Постановою № 103 передбачено, що сума підвищення, яка складається з різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року щомісяця виплачується частинами у розмірі 50 відсотків у 2019 році та у розмірі 100 відсотків у 2020 та 2021 роках, тобто виплата недоотриманої пенсії буде здійснюватися кожного місяця окремою сумою до повної виплати її заборгованості. Також зазначено, що в ході розгляду заяви встановлено, що документи для виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 не завірені належним чином, у зв`язку з чим пакет документів залишено без розгляду. Для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера позивачу необхідно особисто звернутись до управління Пенсійного фонду України за фактичним місцем проживання або до Головного управління та надати наступні документи: заяву, оригінал та копію паспорту та ІПН, документи, які підтверджують родинні стосунки, довідку уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), що підтверджує проживання з пенсіонером на день його смерті (а.с. 40).
Не погодившись із відмовою відповідача у виплаті недоотриманої її батьком пенсії та вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду із даним позовом.
Приймаючи спірне рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що причини пропуску строку звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області із заявою про виплату недоотриманої пенсії її чоловіка є поважними, при цьому, позивачем підтверджено сумісне проживання з померлим.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника (ч. 3 ст. 1 Закону № 2262-ХІІ).
Статтею 61 Закону № 2262-ХІІ визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
За приписами ч. 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Абзацом 3 п. 4 цього Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402 (далі - Порядок № 3-1), передбачено, що заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
Відповідно до абз. 1 п. 2.26 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника.
Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті (абз. 3 п. 2.26 розділу II Порядку № 22-1).
Абзацом 1 ч. 2, частиною 4 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (абз. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII "Про запобігання корупції").
Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Позивач є сином померлого ОСОБА_2 , мешкав з ним за однією адресою, що встановлено судовим рішенням, відтак ОСОБА_1 у розумінні ст. 61 Закону № 2262-ХІІ має право на отримання недоотриманої пенсії померлого батька.
01 квітня 2020 року (тобто до спливу вказаного шестимісячного строку) ОСОБА_1 (разом із сином), шляхом направлення через відділення поштового зв`язку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про виплату йому недоотриманої його батьком пенсії з додатками (а.с. 5-8).
Вказану заяву з додатками вручено відповідачу 02 квітня 2020 року (а.с.9).
Діючи норми права не містять заборони щодо подання вищевказаної зави засобами поштового зв`язку. 
Таким чином, враховуючи звернення через направлення поштою, позивачем та його сином не порушено 6-місячний строк звернення до відповідача щодо виплати пенсії їх померлого батька/діда.
Щодо посилання відповідача на відсутність підтвердження сумісного проживання заявника з померлим, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
З довідки голови територіального комітету № 2 "Індустріальний" м. Дружківки ОСОБА_4 , судом встановлено, що позивач, на день смерті його батька, проживав разом із померлим за адресою: АДРЕСА_2 .
З матеріалів справи судом встановлено, що у додатках до звернень від 01 квітня 2020 року та від 25 травня 2020 року відсутня вказана довідка, тобто вона позивачем відповідачу не подавалась.
Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті (абз. 3 п. 2.26 розділу II Порядку № 22-1).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» ...членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші)...
Паспорт позивача не містить відмітки про реєстрацію місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .
Проте, частинами другою та шостою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За змістом частини десятої статті 6 вказаного Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Таким чином, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку.
До вказаних звернень, у якості доказів того, що позивач проживав разом із померлим батьком за вказаною адресою були додані копія договору купівлі - продажу  квартири АДРЕСА_4 (яка підтверджує факт придбання квартири у власність, а не проживання у ній), акт приймання в експлуатацію засобів обліку холодної води, який лише фіксує вказаний факт, а не факт проживання особи та квитанції про оплату комунальних послуг, наданих за вказаною адресою, які також не є належними доказами, що підтверджують факт проживання особи за певною адресою.    
Проте, суд звертає увагу, що вищевказані звернення були підписані не одноособово позивачем, а ще і ОСОБА_3 , який, відповідно до матеріалів справи, є сином позивача, тобто, онуком (членом сім`ї) померлого пенсіонера.
Паспорт ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 містить відмітку про реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , тобто, за адресою проживання померлого пенсіонера ОСОБА_2 .
Доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за іншою адресою, станом на момент смерті ОСОБА_2 , відповідачем суду не надано. 
Вказані обставини свідчать про протиправність відмови відповідача у зверненнях, з підстав непідтвердження факту проживання члена сім`ї з пенсіонером на день його смерті.
При цьому, в силу положень пункту 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Як було встановлено вище, із заявою про виплату недотриманої пенсії померлого до відповідача звертались позивач та його син, у той час як у позові позивач просить зобов`язати відповідача виплатити недоотриману пенсію лише позивачу. 
Саме позивач та його син проживали разом із ОСОБА_2 на день його смерті, що підтверджується актом голови територіального комітету мікрорайону № 2 м. Дружківки Донецької області від 01 жовтня 2020 року (а.с.67) та паспортом громадянина України ОСОБА_3 (а.с. 24).
З огляду на вищевикладене та досліджені письмові докази, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розумінні  ст. 61 Закону № 2262-ХІІ  мають право на отримання недоотриманої пенсії ОСОБА_2 та звернулись із відповідною заявою до пенсійного органу в межах шестимісячного строку встановленого для звернення.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про правомірність заявлених вимог позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, обов`язку доказування правомірності спірних рішень не виконано.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року у справі № 200/8344/20-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 лютого 2021 року.

Судді                                                                                         Т.Г. Гаврищук
                                                                                               І.В. Геращенко
                                                                                                       І.В. Сіваченко