ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України
18 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 621/3313/18
провадження № 22-ц/818/126/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,
імена (найменування) сторін:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року в складі судді Вельможної І.В.,
у с т а н о в и в:
В листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя.
Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона з 18 березня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу вони придбали автомобіль Mercedes Benz Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем. Зазначає, що вказаний автомобіль придбано за її особисті кошти, які вона отримала від продажу іншого автомобіля BMW Х5 2993, реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Посилаючись вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати автомобіль Mercedes Benz Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, її особистою приватною власністю.
02 квітня 2019 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на автомобіль Mercedes Benz Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, з виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину вказаного автомобіля у розмірі 24600 грн. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу за рахунок спільних грошових коштів, отже є спільною сумісною власністю. Зазначає, що він здійснює придбання запчастин на спірне авто. Крім того, автомобіль йому необхідний для надання допомоги по догляду за його хворим, похилого віку батьком.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки Mercedes Benz Vito 111 CDI 2148, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, № двигуна НОМЕР_4 , шасі, № кузова НОМЕР_5 , колір – білий. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 – відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний транспортний засіб придбано за рахунок особистих коштів позивачки, отриманих внаслідок відчуження належного їй нерухомого майна, а тому наявні підстави для відступлення від презумпції спільності права власності подружжя на майно та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_2 не вніс на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації за частку позивачки у спірному майні.
На вказане рішення суду першої інстанції 22 липня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 та задовольнити його зустрічний позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно придбано у період шлюбу та є спільною власністю подружжя, що не спростовано належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції вийшов за межі доводів позовної заяви, оскільки обставини придбання автомобілю за рахунок коштів від продажу належної позивачці квартири у позовній заяві не наведено. За час перебування у шлюбі він отримував доходи, про що свідчить придбання нерухомості. Зазначав, що невнесення компенсації на депозитний рахунок суду не є підставою для відмови у позову про поділ майна подружжя, оскільки суд першої інстанції мав визначити ідеальні частки сторін, що відповідає усталеній судовій практиці. 
18 серпня 2019 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 березня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 грудня 2018 року рішенням Зміївського районного суду Харківської області (т. 1, а. с. 6, 22).
За час перебування у шлюбі сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, зокрема, автомобіль Mercedes Benz Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, який 20 жовтня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 7, 155, 156-157).
Відповідно до листа Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № 15917/9/20-40-08-04-10 від 22 травня 2019 року за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2017 року інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
У відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи, що за час перебування у шлюбі подружжя придбало як рухоме, так і нерухоме майно, належних доказів на підтвердження того, що спірний транспортний засіб було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 не надала, договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу був укладений у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю позивачки. 
Оскільки спірний транспортний засіб придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та враховуючи, що презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачкою не спростовано, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в порядку статей 70, 71 СК України.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації суд апеляційної інстанції керується таким.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд вважає, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).
ОСОБА_2 не ставить питання щодо припинення своєї частки у спірному автомобілі, а тому підстави для присудження компенсації ОСОБА_1 без попереднього внесення коштів у вигляді 1/2 вартості автомобілю відсутні.
Оскільки ОСОБА_2 не виконано вимоги статті 71 СК України щодо внесення відповідної грошової суми на депозит суду для отримання іншим з подружжя грошової компенсації, то спірне майно підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток та визнання права власності по 1/2 частини автомобілю за кожним з залишенням транспортного засобу у спільній часткові власності.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Доводи ОСОБА_1 , що спірний автомобіль є її особистою власністю, оскільки він придбаний за рахунок коштів, отриманих від продажу належного їй автомобілю є необґрунтованими. Транспортний засіб, відчуження якого здійснено у 2017 році, також було набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а  тому вказані кошти є спільним майном подружжя. Доказів, що підтверджують набуття у 2012 року автомобілю BMW X5 2992 за рахунок особистих коштів позивачкою не надано, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно спростовано. Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи позивачки щодо купівлі квартири за рахунок особистих коштів від продажу квартири у 2008 році, оскільки ці правочину вчинені зі значним проміжком часу та доказів  щодо збереження цих коштів у  ОСОБА_1  впродовж цього періоду матеріали справи не містять. Отже,  ОСОБА_1  не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тягар доказування чого покладається саме на неї. При цьому факт того, що ОСОБА_2  не працював та не отримував доходів не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивачки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме: при зверненні до суду з зустрічною позовною заявою 768,40 грн (т. 1 а. с. 208), за подачу апеляційної скарги - в розмірі 2175,00 грн ( т. 2 а. с. 44, 67).
Оскільки апеляційну скаргу та зустрічні позовні вимоги задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1471,70 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя – залишити без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визначити ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль Mercedes Benz Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, по 1/2 частині за кожним та залишити його у спільній частковій власності.
В іншій частині позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_6 , виданий Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 03 червня 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_8 , виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 31 жовтня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 1471,70 (одна тисяча чотириста сімдесят одна грн 70 коп.) грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.
Головуючий                                                         А.В. Котелевець
Судді                                                                 О.М. Хорошевський
                                                                       В.Б. Яцина