ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/218/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №390/1033/20 Категорія: 305010000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       18 лютого 2021 року        м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., , Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2020 року (повний текст складено 25 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, – 

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю державних виконавців.
Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2020 року матеріали справи передано за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси за місцезнаходженням відповідачів.
Позов мотивували тим, що ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2019 року в справі 390/1573/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26.02.2020, скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на бездіяльність органів ДВС задоволено. 
Визнано бездіяльність державного виконавця та керівництва Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області неправомірною. Зобов`язано державного виконавця та керівництво Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вжити заходи примусового характеру, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання виконавчих листів №1108/3619/12 (№1/390/34/13) від 30.04.2014 року, які видано Кіровоградським районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 30 000 грн. і втраченого заробітку у сумі 583 660,56 грн., а також на користь потерпілої ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 3 000 грн.
Судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справі №390/1573/18 встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_3 у період 2016 – 2017 роки державним виконавцем не здійснено будь-які виконавчі дії, зокрема, не вжито заходів для встановлення: місця реєстрації та проживання боржника; зареєстрованих транспортних засобів, сільськогосподарської та іншої техніки, права власності чи користування на земельні ділянки; інформації про наявність рахунків та/або стану рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника; інформації про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком. При здійснені виходу за адресою місця проживання боржника державним виконавцем не виявлено ліквідного майна, проте відсутні будь-які матеріали, що підтверджують висновок виконавця. Суду не надано жодного підтверджуючого документу про часткове виконання рішення суду. Перевірка майнового стану боржника не здійснювалась з періодичністю, визначеною ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Протягом 2014 – 2019 років виконання рішення суду здійснювалось неналежно, оскільки більшість виконавчих дій вчинено у 2014 році та першій половині 2015 року, а решта – у другій половині 2018 року, що свідчить про протиправну бездіяльність. Крім цього, 16.04.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області звернення, яке вручено 19.04.2018 уповноваженій особі виконавчої служби, щодо надання інформації про виконавче провадження, проте відповідь за вказаним зверненням не надано, що свідчить про грубе порушення прав заявників. 
За таких мотивів Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в ухвалі від 25.01.2019 дійшов висновку про задоволення скарги в справі № 390/1573/18.
Посилаючись на обставини, встановлені вказаною ухвалою, позивачі зазначають, що незаконними діями державних виконавців їм завдано душевних і моральних страждань, що виразилося у погіршенні стану здоров`я, погіршенні самопочуття, розмір якої оцінюють в сумі 30 000 грн. на користь ОСОБА_1 та 10 000 грн. на користь ОСОБА_2 .
У позові просили суд стягнути за рахунок держави на користь  ОСОБА_1  30 000 грн. моральної шкоди та на користь ОСОБА_2 10 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 3000 гривень 00 коп. моральної шкоди.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 1000 гривень 00 коп. моральної шкоди.
При ухваленні рішення суд виходив із доведеності протиправної бездіяльності державних виконавців при виконанні судового рішення, характер порушень, завданих внаслідок дій державних виконавців, які були встановлені ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2019 року в справі 390/1573/18. На підставі цього суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Рішення оскаржено в апеляційному порядку Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі – Центральний відділ ДВС у м. Черкаси).
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь стягувачів, які є позивачами у даній справі, наразі перебуває в процесі виконання відповідно до норм закону про виконавче провадження. Зазначено, що органами ДВС не завдано жодних страждань позивачам. Позивачі не надали жодних доказів, підтверджуючих факт душевних та психічних страждань. Суд не навів мотиви визначення розміру стягнутої ним моральної шкоди. У зв`язку з цим, відділ ДВС не погоджується з підставами та розміром стягнутої судом моральної шкоди.
Вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, скаржник просить його скасувати.
У відзиві представника позивачів, адвоката Заболотнього П.Л., на апеляційну скаргу викладено доводи щодо незгоди з позицією апелянта. Доводи відзиву схожі з твердженнями позовної заяви. Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, просять її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2019 року в справі №390/1573/18 задоволено скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та керівництва Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Визнано бездіяльність державного виконавця та керівництва Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області неправомірною. Зобов`язано державного виконавця та керівництво Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вжити заходи примусового характеру, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання виконавчих листів №1108/3619/12 (№1/390/34/13) від 30.04.2014 року, які видано Кіровоградським районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 30 000 грн. і втраченого заробітку у сумі 583 660,56 грн., а також на користь потерпілої ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 3 000 грн.
Вказана ухвала від 25 січня 2019 року набрала законної сили після її перегляду касаційним судом. 
У справі №390/1573/18 судами встановлено, що на виконання виконавчих листів №1108/3619/12 (№1/390/34/13) від 30.04.2014 виконавче провадження відкрито 30 травня 2014 року. На все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 19 грудня 2014 року накладено арешт та встановлено заборону на його відчуження, за період з жовтня 2014 року по березень 2015 року державний виконавець направив до суду подання про розшук боржника ОСОБА_3 та тимчасове обмеження його у праві виїзду за кордон, до правоохоронних органів було направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності, здійснено перевірку наявності у боржника рухомого і нерухомого майна, доходів.
Однак, всупереч частини восьмої статті 48 Закону № 1404-VIII докази проведення державним виконавцем в період з грудня 2016 року до червня 2018 року перевірок майнового стану боржника (не рідше ніж один раз на два тижні – щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці – щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника) суду не надані.
Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів скарги, оскільки державний виконавець всупереч статей 10, 18 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», які регламентують здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених у статті 48 цього Закону, не вжив достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання судового рішення щодо скаржників.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. 
Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам бездіяльністю державними виконавцями у зв`язку з тривалим невиконанням та неналежним виконанням в примусовому порядку судового рішення про стягнення на їх користь коштів.
В апеляційній скарзі орган державної виконавчої служби посилається на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів триває, для цього державною виконавчою службою проводяться усі необхідні дії, заперечуючи проти наявності підстав для стягнення моральної шкоди та її розміру.
З матеріалів справи встановлено, що існує судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 30 000 грн. і втраченого заробітку у сумі 583 660,56 грн., а також на користь потерпілої ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 3 000 грн. Рішення суду перебуває на примусовому виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2019 року в справі 390/1573/18 визнано бездіяльність органів ДВС неправомірною. Зобов`язано їх вжити заходи примусового характеру, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання виконавчих листів №1108/3619/12 (№1/390/34/13) від 30.04.2014 року.
Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частини першої статті 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду,протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999  року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинним на час видачі виконавчого листа, збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, колегія суддів виходить із такого.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. 
Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, як правило, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується. Обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення на користь позивачів, а також характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), співмірність обсягу відшкодування моральної шкоди, засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з держави на користь позивачів моральної шкоди у розмірі 3 000,00  грн. на користь ОСОБА_1 та у розмірі 1 000 грн. на користь ОСОБА_2 .
Разом з тим, суд першої інстанції, зазначаючи порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка, не врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. 
При цьому, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання. Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення суду (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018  року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №757/63732/18.
Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо визначення порядку стягнення моральної шкоди - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку стягнення моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанцій - залишити без змін.
У зв`язку з тим, що апеляційний суд не змінює суму моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, відсутні підстави для стягнення судових витрат, понесених скаржником.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2020 року змінити, виключивши з другого та третього абзацу резолютивної частини рішення суду першої інстанції словосполучення «шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України».
В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді