18.02.21
22-ц/812/432/21
Єдиний унікальний номер судової справи № 489/2639/20
Провадження № 22-ц/812/432/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     

П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 лютого 2021 року                                                                                 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Яворської Ж.М.,  
суддів:  Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Румянцевою Н.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в рахунок компенсації витрат на утримання спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в рахунок компенсації витрат на утримання спільного майна.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з ОСОБА_1 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2002 року, який рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2017 року розірвано.
За час перебування у шлюбі, ним було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі кредитної угоди № 121 від 27 серпня 2004 року, укладеної з Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. 
Рішенням Ленінського районного суд м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року вказана квартира визнана об`єктом спільного майна подружжя та визнано право власності за ним та відповідачем по 1/2 частки за кожним. 
Він постійно несе витрати по кредитним платежам, у той же час, відповідач у сплаті таких участі не приймала.
З літа 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони фактично почали проживати окремо.
За час після припинення шлюбних відносин ним особисто сплачено 214 грн.87 коп. страхових платежів, з яких 1/2 частина складає 107 грн.44 коп. та 8144 грн.87 коп. кредитних платежів, з яких Ѕ частини складає 4072 грн.44 коп.
А відтак, борг відповідача складає 4179 грн. 88 коп. (107.44+4072.44).
Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 4179 грн. 88 коп. в рахунок компенсації витрат на утримання спільного майна, судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок повернення 1/2 частки погашених кредитних зобов`язань за Кредитною угодою № 121 від 27 серпня 2004 року за придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 4072 грн. 43 коп., судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн. 00 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Рішенням Ленінського районного суд м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року квартира АДРЕСА_1 визнана спільним майном подружжя та за кожним із них визнано право власності по 1/2 частки цієї квартири . 
Оскільки позивачем сплачено страхові та кредитні платежі на загальну суму 8144 грн.87 коп.,тоді як він помилково зазначив розмір сплаченої суми 8359 грн.74 коп., то 1/2 частки сплачених платежів, які є борговим зобов`язанням становить 4072 грн.43 коп., які і підлягають стягненню з ОСОБА_1 . 
Зважаючи на те, що позивачем підтверджено надання йому правової допомоги адвокатом та сплату гонорару у розмірі 3500 грн., також задовольнив вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначала, що колишній чоловік подав даний позов без правових підстав, оскільки без попереднього поділу судом кредитних зобов`язань подружжя, стягнення вказаних сум є неможливим.
Крім того, зважаючи на розірвання шлюбу 12 вересня 2017 року, то з 12 вересня 2020 року спливає трирічний строк позовної давності поділу майна подружжя, а також кредитних зобов`язань.
Також зазначала про неможливість застосовування до даних правовідносин положення ст.322 ЦК України, як підстава для стягнення коштів, адже сплата кредиту не є утриманням майна.
Також відповідач вважає, що співмірність зайнятості адвоката не відповідає складності справи та дійсно витраченого часу. Крім того, не надано доказів досудового врегулювання спору.
Вважає, що при стягнені з ОСОБА_1 за позовом 4179 грн. 88 коп. порушено принцип співмірності витрат на правничу допомогу та судового збору, що загалом становить 4340 грн.80 коп. та перевищує суму стягнення за позовом.
З врахуванням викладеного, відповідач заперечує проти вказаного рішення у повному обсязі, вважає його безпідставним та просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Куценко Ю.О. вважає, рішення законним, ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального права, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Учасники справи про розгляд справи апеляційним судом у порядку письмового провадження повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2002 року, який рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2017 року розірвано (а.с.10).
27 серпня 2004 року між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та сім`ї та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № 121, відповідно до якої Фонд від імені Держави надає позичальнику прямий (адресний) кредит у сумі 94 397,00 грн. терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 80,77 кв. м. згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_3 .
За умовами п.2.11 цієї угоди протягом 7 календарних днів після дати реєстрації свідоцтва про право власності на збудоване (реконструйоване) житло Фонд відповідно до п.29 Положення проводить розрахунку розміру щоквартального платежу з погашення кредиту та відсотків за користування ним згідно з додатком 2, який є невід`ємною частиною цієї угоди.
Позичальник протягом кожного кварталу, але не пізніше останнього дня звітного кварталу, сплачуватиме суму коштів. Визначену у розрахунку розміру щоквартальних платежів, на рахунок в банку-агенті, вказаного у п.1.3 до повного виконання зобов`язань за цією угодою (п.4.2.2.).
За приписами п.4.2.9 угоди щорічно надавати фонду підтвердження укладання договору страхування заставленого майна.
19 серпня 2005 року ОСОБА_2 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року, зокрема, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за кожним із них право власності по Ѕ частці цієї квартири.
Рішення суду набрало законної сили 20 березня 2020 року.
Згідно платіжних доручень, ОСОБА_2 сплачено кошти за кредитною угодою № 121 від 27 серпня 2004 року, а саме: 05 вересня 2019 року страховий платіж у сумі 214 грн.87 коп.( а.с.21 зворот) та кредитні платежі на загальну суму 7930,00 грн. за період з 22 березня 2017 року по 11 березня 2020 року (а.с. 15-21). А всього на загальну суму 8144 грн.87 коп.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частки сплачених платежів, які є борговим зобов`язанням та становить 4072 грн.43 коп.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в повному обсязі не погоджується з огляду на наступні обставини.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).
Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.
За приписами ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя ( правова позиція у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 )
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року квартиру АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки її придбано за кошти, отримані в позику за кредитною угодою №121 від 27 серпня 2004 року, укладено між Фондом та ОСОБА_2 . Ці кошти ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1 він одержав і використав для придбання квартири, об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, яка, після розірвання шлюбу та при розподілі майна подружжя, залишена судом в їх спільній частковій власності з визначенням за кожним із них права на 1/2 частину квартири без реального її поділу.
У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення кредитного договору виникло також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя мало б здійснювати як солідарні боржники, так як договір, укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, створив і обов`язок для ОСОБА_1 . 
Таким чином, праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку. 
В той же час, після поділу майна подружжя і визначення частки у спільній сумісній власності, тобто придбаній за отримані за кредитним договором грошові кошти квартирі, ОСОБА_2 виконує зобов`язання обох співвласників набутого за позичені кошти майна, повернувши кредитору 7930 грн., тобто виконавши і зобов`язання ОСОБА_1 , то саме в розмірі Ѕ частині, від сплачених ним коштів, він має право на отримання від ОСОБА_1 . 
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя у справі №489/4343/17, суд хоча і в не врахував боргові зобов`язання за кредитним договором, оскільки такі вимоги заявлено не було, проте пред`явлення вимог про стягнення грошових коштів за кредитними зобов`язання в окремому проваджені є належним способом захисту порушеного права.
Враховуючи, що позивачем одноособово виконувалося зобов`язання за кредитним договором, за яким кошти одержані на придбання спільного з відповідачем майна, але спільні зобов`язання сторін розподілені не були, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_2 половини суми виконаного ним зобов`язання. А тому, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності заявленого позову після поділу майна подружжя є недоречними.
Разом з тим, колегія судів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розрахунку стягненої суми, оскільки така ґрунтується на неповно встановлених обставинах справи.
Так, ОСОБА_2 в рахунок погашення боргових зобов`язань за кредитним договором №121 від 27 серпня 2004 року, згідно платіжних доручень за період з березня 2017 року по березень 2020 року вніс 13 платежів на загальну суму 7930 грн. 
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що грошові кошти сплачені за платіжними дорученнями № 102 від 22 березня 2017 року - 610 грн. (а.с.15), №117 від 26 червня 2017 року – 610 грн. (а.с.15 зв.), №123 від 11 вересня 2017 року – 610 грн. (а.с.16) не можуть бути враховані, оскільки такі були сплаченні за період існування шлюбних відносин, які припиненні рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2017 року.
Судові рішення про розірвання шлюбу сторін та поділ майна не містять преюдиційних фактів щодо не проживання сторін однією сім`єю у період з літа 2016 року, як зазначено позивачем у цьому позові, до 12 вересня 2017 року (ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу), за такого ці обставини останній повинен був доводити у цій справі відповідними доказами, які відповідач мала б можливість спростувати.
У відзиві на позов, відповідач не зазначає період з якого вони з позивачем не проживали однією сім`єю, проте таке не є доказом визнання з її боку таких обставин. 
За такого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3157, 43 грн. (6314, 87/2) сплачених позивачем коштів за період з 20 грудня 2017 року по 11 березня 2020 року, які складаються із 3050 грн., сплачених кредитних зобов`язань та 107 грн. 44 коп. (214.87/2), сплаченого 05 вересня 2019 року обов`язкового страхового платежу.
Відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених, зокрема, ч.2 ст. 72 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Отже, законодавець у ч.2 ст. 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених ч.1 ст. 20 СК України.
Згідно з ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Із матеріалів справи встановлено, що вказаний позов подано після розірвання шлюбу 10 червня 2020 року.
І у відзиві на позовну заяву, і в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що шлюб між сторонами розірвано 12 вересня 2017 року, а отже 12 вересня 2020 року спливає трирічний строк позовної давності поділу майна подружжя, а також кредитних зобов`язань.
Зважаючи на вищенаведене, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, судове рішення з підстав, передбачених ст.376 ЦПК України, необхідно змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів, стягнувши з відповідача на користь позивача в рахунок повернення 1/2 частки погашених кредитних зобов`язань за Кредитною угодою № 121 від 27 серпня 2004 року у розмірі 3157 грн. 43 коп.
Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати позивача складаються зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та оплати правової допомоги адвоката.
Згідно договору про надання правової допомоги від 25 травня 2020 року №99683 укладеного ОСОБА_2 та адвокатом Куценком Ю.О. вартість наданих юридичних послуг складає 3500 грн (п.4.1Договору).
Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу наданих адвокатом Куценком Ю.О. ОСОБА_2 , адвокатом затрачено 8 годин, з яких: консультація під час звернення 1 год; підготовка позовної заяви 8 год.; копіювання документів для позову 1 год.; подання позовної заяви 1 год.
Вказані роботи прийнято позивачем 28 травня 2020 року, про що міститься його особистий підпис (а.с.21).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 69 від 25 травня 2020 року, МОКА прийнято від ОСОБА_4 гонорар за травень 2020 року. Підстава: ОСОБА_2 (а.с. 25).
Враховуючи, що справа розглядалася судом у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, позивачем підтверджено одержання правової допомоги, що оплачена ним на суму 3500 грн., саме вказана сума приймається судом до розподілу судових витрат.
Оскільки позов судом задоволено на 75,54% з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2643, 39 грн. (3500х75,54%) на відшкодування понесених ним витрат на оплату правничої допомоги та 635,14 грн. (840,80 х 75,54% на сплату судового збору, а всього 3278, 53 грн. 
Щодо розподілу витрат за подання апеляційної скарги.
За ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон), судовий збір за подання апеляційної скарги справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
При поданні позовної заяви у червні 2020 року позивачем сплачено 840, 80 грн. судового збору.
Згідно п/п.6 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
За такого, судовий збір за подання даної апеляційної скарги становить 1261, 20 грн, хоча при поданні апеляційної скарги сплачено 1362 грн.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги на 915 грн. (4072, 43 – 3157, 43), що становить 22, 47 %, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 283, 39 грн. (1261, 20 х 22,47%).
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2020 року в частині стягнених сум змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 ) - 3157 (три тисячі сто п`ятдесят сім) грн. 43 коп. в рахунок повернення 1/2 частки погашених кредитних зобов`язань за Кредитною угодою № 121 від 27 серпня 2004 року, 635 (шістсот тридцять п`ять) грн. 14 коп. судового зборку та 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 14 коп. витрати на правничу допомогу.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) - 283(двісті вісімдесят три) грн.39 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді                                                                 Т.М. Базовкіна

                                                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.