ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 813/1833/14
касаційне провадження № К/9901/28911/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі у тексті - Золочівська ОДПІ, Інспекція) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2014 (суддя Мричко Н.І.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 (головуючий суддя - Бруновська Н.В., судді - Костів М.В., Шавель Р.М.) у справі за позовом Державного підприємства «Золочівське лісове господарство» (далі у тексті - ДП «Золочівське лісове господарство», Підприємство) до Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник - Буська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від  25.07.2013 №  0000122200 та від 30.10.2013 №  0000402200, 

У С Т А Н О В И В:

03.03.2014 ДП «Золочівське лісове господарство» звернулося в суд із позовом до Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 25.07.2013 № 0000122200 та від 30.10.2013 № 0000402200.

В обґрунтування зазначених позовних вимог Підприємство послалося на те, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки від 11.07.2013 №2/22-00992467 та акті від 14.10.2013 №14/22-00992467, не відповідають фактичним обставинам фінансово-господарської діяльності позивача, що операції з постачання продукції підприємства (відходи деревини, тирса) товарної позиції за кодом 4401 згідно з УКТ ЗЕД не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість відповідно до підпункту 23 пункту 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі у тексті - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Тому, вважає, що відповідач протиправно збільшив податкове зобов`язання ДП «Золочівське лісове господарство» з податку на додану вартість на суму 48 207, 80 грн. Також пояснив, що поставка продукції (дрова, тирса) здійснювалася автотранспортом покупця, тому подорожній лист позивач не складав, крім того, покупцями були і фізичні особи, а не суб`єкти підприємницької діяльності, у зв`язку із чим відпуск продукції здійснювався без надання довіреності на отримання товару.

У письмових запереченнях відповідач вказує на те, що первинні документи, подані позивачем, не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, в товарно-транспортних накладних не вказані дані щодо довіреностей на право отримання товару та подорожні листи, а в актах виконаних робіт відсутні дати складення документів. Відповідач вказує на суперечності, виявлені в поданих позивачем договорах про перевезення лісопродукції, а саме на те, що ціна послуги обчислюється за 1 куб. метр вивезеної або підвезеної лісопродукції, а норми витрат палива розраховані за 1 км. пробігу. Крім того, відповідач вважає, що не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість відповідно до підпункту 23 пункту 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК  України лише види діяльності при рубці лісу, а не при переробці лісу на готову продукцію в цеху переробки. Тому, вказана норма Перехідних положень ПК України щодо звільнення від оподаткування не поширюється на господарську діяльність позивача.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2014, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016, адміністративний позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення від 25.07.2013 № 0000122200 та від 30.10.2013 № 0000402200.

Інспекція оскаржила рішення Львівського апеляційного адміністративного суду та Львівського окружного адміністративного суду до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 07.09.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки судами обох інстанцій не надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що позивачем було безпідставно завищено податковий кредит, оскільки надані документи не можуть вважатися первинними для цілей ведення податкового обліку у зв`язку із недостовірністю даних, що у них відображені та невідповідністю вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заперечення на касаційну скаргу позивачем не надавались.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 25.01.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та призначив справу до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні на 26.01.2021.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Ханова Р.Ф.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Верховний Суд допускає заміну відповідача - Золочівську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області її правонаступником - Буською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 11.07.2013 Інспекцією було проведено планову виїзну документальну перевірку та позапланову виїзну документальну перевірку Державного підприємства «Золочівське лісове господарство», за результатами проведення яких складено акти перевірки від 11.07.2013 № 2/22-00992467 та від 14.10.2013 № 14/22-00992467 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2012 та за період з 01.04.2012 по 31.12.2012.

На підставі висновків акту перевірки від 11.07.2013 № 2/22-00992467 відповідач виніс податкове повідомлення-рішення за формою «Р» від 25.07.2013 № 0000122200, яким збільшив суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 60 259, 75 грн, у тому числі, за основним платежем - 48 207, 80 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 12 051, 95 грн, а за висновками акту перевірки від 14.10.2013 № 14/22-00992467 податкове повідомлення-рішення за формою «Р» від 30.10.2013 № 0000402200, яким збільшив суму грошового зобов`язання з податку на прибуток/доходи підприємств і організацій державного підпорядкування на суму 192 292, 47 грн, в тому числі, за основним платежем - 128  194,  98 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 64 097, 49 грн.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, щодо прийнятого податкового повідомлення-рішення від 25.07.2013. № 0000122200 доводи відповідача ґрунтуються на тому, що позивач занизив податкове зобов`язання з податку на додану вартість на суму - 48 207, 80 грн, оскільки, операції з постачання продукції Підприємства ( відходи деревини, тирса ) товарної позиції за кодом 4401 згідно з УКТ ЗЕД, отриманої від переробки деревини безпосередньо в цеху, підлягають оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

Однак, у ході розгляду справи судами встановлено хибність доводів відповідача, враховуючи норми підпункту 23 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК  України, якими передбачено, що не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість, а саме: тимчасово до 01.01.2014 операції з постачання продукції товарної позиції за кодом 4401, 4403, 4404 згідно з УКТ ЗЕД (крім, брикетів та гранул товарної підкатегорії УКТ ЗЕД 4401 30 90 00).

Так, згідно з положеннями групи 44 розділу 9 додатку до Закону України «Про митний тариф України» від 05.04.2001 N 2371-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до товарної категорії 4401 належить деревина у вигляді колод, полін, хмизу, гілок, сучків тощо, деревна тріска або стружка, тирса, тріска, стружка, уламки та відходи деревини та скрап, агломеровані або неагломеровані у вигляді колод, полін, брикетів тощо.

Матеріали справи містять товарно-транспортні накладні, які підтверджують те, що позивач здійснював поставку продукції а саме: відходи дров`яні-деревина палива, тирса, яка відноситься до товарної позиції за кодом - 4401 згідно з УКТ ЗЕ.

Пунктом 23 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України передбачено звільнення від оподаткуванням податком на додану вартість усіх операцій з постачання товарної позиції 4401, незалежно від того, де і в який спосіб товари даної позиції були виготовлені чи придбані, без обмежень за видом діяльності - при рубці лісу, яку відповідач встановив всупереч вимогам закону.

Водночас, відповідно до положень розділу 9 додатку до Закону України «Про митний тариф України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та листа-роз`яснення Державної податкової адміністрації України від 24.01.2011 №1221/5/16-1516, до товарної категорії 4401 належать зокрема, тирса та відходи, це саме ті продукти, які реалізовувались позивачем, як вбачається із документів, що містяться у матеріалах справи.

За таких обставин, судами надано належну оцінку наданим позивачем доводам щодо правомірного застосування ним податкової пільги, передбаченої пунктом 23 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України до операцій з постачання продукції переробки (тирса, відходи).

Погоджуючись із висновками судів щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 30.10.2013 № 0000402200, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Згідно з актом перевірки від 14.10.2013 №14/22-00992467 позивачем було занижено доходи, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування за період з 01.04.2012 по 31.12.2012 на суму 234 020, 14 грн; завищено витрати, які враховуються при визначення об`єкта оподаткування за період з 01.04.2012 по 31.12.2012, на суму 376 432, 15 грн, а також порушено пунктів 135.1, 135.2, 135.4, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.1 статті 137, пункту 138.2 статті  138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, у результаті чого занизив податок на прибуток за квітень-грудень 2012 року на суму 128 194, 98 грн.

Обґрунтовуючи факт завищення витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, Інспекція зазначає, що вартість отриманих позивачем послуг від ПП «Фабус плюс» з перевезення лісопродукції із місць її заготівлі на склад безпідставно віднесено до витрат виробництва. Оскільки, в поданих для перевірки актах виконаних робіт (перевезення) за квітень-червень 2012 року, укладених між ДП «Золочівське лісове господарство» та ТОВ «Фабус Плюс» на виконання умов контракту від 03.01.2012 №3, вказано ціну послуги по вивезенню лісопродукції в кубометрах без розрахунку за кілометраж (одиниці виміру господарської операції), тоді як розрахунок паливно-мастильних матеріалів визначається виходячи з норм на 1 км. пробігу, а також відсутні дати складання документів.

Судами попередніх інстанцій досліджено, що договори ДП «Золочівське лісове господарство» про надання послуг за січень 2012 року були вилучені співробітникам СП БКОЗ УСБУ України у Львівській області згідно з актом тимчасового вилучення документів від 19.06.2012, на підставі постанови заступника начальника управління - начальника СП БКОЗ УСБУ України у Львівській області - Бахмацького В.І., про тимчасове вилучення предметів та документів від 19.06.2012.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що доводи відповідача про ненадання позивачем до перевірки контрактів від 03.01.2012 №3 та від 09.02.2012 №83 є безпідставними. 

У актах про виконання робіт за контрактом від 03.01.2012 №3, складених між ДП «Золочівське лісове господарство» та ТОВ «Фабус Плюс», підтверджується факт виконання робіт за квітень 2012 року на суму 222 439, 25 грн та використання паливно-мастильних матеріалів на суму 2  787, 50 грн, виконання робіт за травень 2012 року на суму 47 537, 60 грн та використання паливно-мастильних матеріалів на суму 4 460, 50 грн, виконання робіт за червень 2012 року на суму 35 990, 35 грн та використання паливно-мастильних матеріалів на суму 28 755, 21 грн.

Згідно з пунктом 7 «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони були здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Судами встановлено та обґрунтовано не прийнято до уваги доводи відповідача про відсутність дати складення актів за контрактом № 3 від 03.01.2012, оскільки у актах виконаних робіт за контрактом від 03.01.2012 № 3 зазначено період, у якому позивачу надані послуги (а це квітень-червень 2012 року) та період, до якого віднесено вартість послуг на витрати операційної діяльності.

Відповідно до пункту 2.4 договору про перевезення лісопродукції від 07.08.2012 №250, укладеного між ДП «Золочівське лісове господарство» та ТОВ «Фабус Плюс», ціна встановлюється у розмірі 45, 00 грн, з ПДВ, за 1 куб. метр вивезеної або підвезеної продукції та 12, 00 грн, з ПДВ, за 1 куб.метр навантаженою лісопродукції на інший транспортний засіб. Водночас, норми витрат палива згідно з додатком №1 до вказаного договору зазначені із розрахунку на 1 км пробігу.

Під час розгляду справи судами встановлена безпідставність доводів відповідача про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, на суму 376 432,15 грн, внаслідок віднесення до собівартості реалізованої продукції вартість наданих послуг по вивезенню лісопродукції ПП «Фабус плюс», виходячи з такого. 

Так, ціна послуги з навантаження та перевезення лісопродукції встановлена сторонами за одиницю (кубометр) вивезеної лісопродукції, в системі лісового господарства облік обсягів заготовленої та вивезеної лісопродукції визначається в кубометрах та, відповідно, собівартість та ціна заготовленої та вивезеної продукції обчислюється із розрахунку за одиницю (кубометр) заготовленої та вивезеної лісопродукції. Вартість палива не включалось перевізником в ціну перевезення, а для контролю за використанням палива сторонами правомірно вирішено обраховувати вартість палива із розрахунку на 1 км пробігу.

Колегія суддів Верховного Суду вважає правильними та обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, якими не прийнято до уваги доводи Інспекції про те, що товарно-транспортні накладні оформлені із порушенням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», а саме відсутність даних про довіреність покупців, про подорожні листи, не вказано номерних знаків автомобілів, оскільки матеріали справи містять докази, що покупцями продукції позивача (відходи дров`яні, деревина паливна, тирса) за вказаними товарно-транспортними накладними були фізичні особи, а не суб`єкти підприємницької діяльності, у зв`язку із чим відпуск продукції здійснювався без вимоги надання довіреності. 

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів відносно ліквідації надлишкового державного регулювання в сфері автомобільних перевезень» були внесені зміни, зокрема у Закон України «Про автомобільний транспорт», якими із останнього виключені нагадування про обов`язкове використання подорожніх листів.

Крім того, судами встановлено, що позапланова виїзна документальна перевірка позивача здійснювалась відповідно до вимог Методичних рекомендацій, розшифровки витрат позивача були надані представникам відповідача вже після проведення перевірки, у зв`язку із неможливістю подання детальної розшифровки доходів і витрат позивачем, задекларованих в Декларації з податку на прибуток підприємства за 2012 рік у 2-денний строк, встановлений перевіряючими, оскільки  підготовка вказаних розшифровок потребувала більшого проміжку часу ніж було надано.

Так, судами досліджено дані розшифровки витрат по собівартості за 2, 3, 4 квартали 2012 року, у яких собівартість залишку готової продукції на складі підприємства станом на 01.04.2012 становила 41  000, 00 грн, що відповідає даним статті балансу «Готова продукція» станом на 01.04.2012. Відповідно до даних регістрів бухгалтерського обліку журналів-ордерів № 6 за квітень-грудень 2012 року та вказаної розшифровки витрат по собівартості витрати операційної діяльності, тобто списання витрат з кредиту рахунків 20 «Виробничі запаси», 23 «Незавершене виробництво» в дебет рахунку 26 «Готова продукція» становить 9  986  000, 00 грн.

Згідно з даних регістру бухгалтерського обліку журналу-ордеру № 6 списання собівартості готової продукції на реалізовану продукцію, яке здійснювалося з кредиту рахунку 26 «Готова продукція» в дебет рахунку 90 «Собівартість реалізації», за період квітень-грудень становить 9  588  000, 00 грн, тобто відображає суму собівартості реалізованої продукції.

Як встановлено, залишок готової продукції на складі підприємства за її собівартістю становив станом на 01.01.2013 - 439  000,  00  грн (41  000, 00 грн + 9  986  000, 00 грн - 9  588  000, 00 грн) і відповідає даним статті балансу «Готова продукція» станом на 31.12.2012.

У рядку 05 податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2012 рік відображено заниження витрат операційної діяльності (собівартість реалізованої продукції) на суму 1  223  097, 00 грн (9  588  000, 00 - 8  364  903, 00).

З розрахунку інших витрат за 2, 3, 4 квартали 2012 року вбачається заниження показника інших витрат, який відображений у рядку 06 Декларації з податку на прибуток підприємства на суму 439  592, 00 грн.

Таким чином, виходячи із даних розрахунку відхилення показників фактичних витрат, які відображені у наданих розшифровках витрат, від показників витрат, які відображені в податковій декларації з податку на прибуток підприємства за 2, 3, 4 квартали 2012 року, позивачем в рядку 04 «Витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2, 3, 4 квартали 2012 року відображено заниження витрат на суму 1  662  689,  00  грн, а відтак, має місце завищення податкового зобов`язання з податку на прибуток на суму 315 910, 90 грн (1  662  689, x 0,19).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із судами першої та апеляційної інстанцій, що із врахуванням встановлених порушень заниження доходу на суму 234  020, 14 грн та завищення витрат на суму 376 432, 15 грн, позивачем не занижено податкове зобов`язання з податку на додану вартість, а, навпаки, завищеного його на суму ((1 662  689, 00 - 234  020, 00 - 376  432,  00) х 0,19) 199  925, 00 грн.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення відповідача №0000402200 від 30.10.2013, яким збільшено розмір грошового зобов`язання позивача з податку на прибуток на суму 192 292,  47 грн., в тому числі, за основним платежем 128  194,  98  грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 64 097, 49 грн, є протиправним та підлягає скасуванню.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Так, згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі у тексті в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ж з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі у тексті - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Також, у відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Тобто, зарахування здійснюється у зв`язку із здійсненням операції платника податку шляхом реалізації його товарів, виконаних ним робіт, наданих ним послуг, які є підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

За таких обставин, подані до суду позивачем первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», спростовують висновки податкового органу викладені в актах перевірки, з огляду на вказане, Суд вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову оскільки, оспорюванні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

На момент розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і апеляційної,  відповідачем не надано доказів щодо недобросовісності або будь-яких офіційних відомостей щодо самого позивача та/або його контраґентів, про обмеження дієздатності цих юридичних осіб, їх посадових осіб та обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами підтверджуються первинними документами, які повністю відповідають вимогам до первинних документів, передбачених пунктом 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Усі розрахунки між ними мають реальний грошовий характер та підтверджені відповідними первинними документами, зокрема, податковими накладними. Фактично, у загальному підсумку, за перше півріччя 2012 року позивачем завищено суму доходу на 199  925, 00 грн, що спростовує твердження відповідача про заниження показника податку на прибуток у Декларації за вказаний звітний період.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у цій справі відповідають, а доводи касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзиві на адміністративний позов і у апеляційній скарзі та, з урахуванням яких, суди першої та апеляційної інстанцій вже надали оцінку встановленим обставинам справи. У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі статті 9 КАС України.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті перевірки, просить суд про переоцінку доказів стосовно встановлених судами фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України. 

У відповідності до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин колегія суддів вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, які відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 55, 343, 349, 350, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Замінити відповідача Золочівську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області її правонаступником - Буською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області.

Касаційну скаргу Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова