П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4695/20	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представників апелянта – адвокатів Козлова О.О., Афоніної Є.Л.
представника ДМС України – Талишханової Ф.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення  про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, -
В С Т А Н О В И В:
02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила суд: 
          - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача  від 12.05.2020 року №135-20, яким відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
          - зобов`язати відповідача  прийняти рішення  про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вважає рішення ДМС України таким що не відображає реального та дійсного стану подій, визначених громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 . Позивач зазначала, що під час проходження процедури вона чітко та обґрунтовано розповіла свою історію переслідування у країні громадянської належності, а інформація, яка була надана нею під час проходження процедури оформлення документів є правдивою та на її підтвердження були наданні докази: копія протоколу обшуку; копія журналістських посвідчень; довідка від редактора газети «Волоколамський тиждень»; копія документів про реєстрацію газети «Волоколамський тиждень»; роздруківки статей авторства позивача; копія виписок стосовно участі діяльності підприємств. Позивач вважала, що вище зазначенні документи, підтверджують, те, що вона неодноразово заявляла публічно, а саме робила пости в соціальній мережі «Facebook», публікувалася в ЗМІ проти представників органів державної влади на території країни громадянської належності. Надані позивачем документи, на її думку також підтверджували те, що вона надавала організаційну, медійну та фінансову допомогу політичним організаціям, внаслідок чого у неї проходили обшуки з метою залякування та припинення активної політичної діяльності. Зазначала позивач і про те, що ДМС України взагалі не було проаналізовано наданні нею докази, не була перевірена історія, а тому вона отримала фактично формальну відмову. Також, на думку позивача, під час проходження процедури в органах ДМС України, вона надала багато інформації про порушення прав людини в Російській Федерації, які стосувались як безпосередньо її, так і її близьких, знайомих, та простих громадян держави, проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не дослідив інформацію про становище щодо додержання прав людини в Російській Федерації, що є підставами для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин, за наявності яких позивач звернулась із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Одеського окружного адміністративного суду від  22.10.2020 року – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженкою м. Дубна Московської області Російської Федерації, за віросповіданням православна християнка.
10.04.2016 р. ОСОБА_1 вперше прибула на територію України авіарейсом Мінськ (Білорусь) - Одеса (Україна). До м. Мінськ (Білорусь) апелянт дісталась власним автотранспортом.
Востаннє, ОСОБА_1 прибула на територію України 06.06.2018 р. авіарейсом Амстердам (Нідерланди) - Відень (Австрія) - Одеса (Україна).
На території України апелянт проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , виданої 10.10.2016 р. № 8001 строком дії до 02.09.2017р., яку, зі слів апелянта, вкрали.
У подальшому, ОСОБА_1 проживала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , виданої 28.02.2017р. №8001, строком дії до 02.09.2017р., посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 , виданої 09.11.2017р. 8001, строком дії до 04.10.2018р.
04.12.2018р. апелянт звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011р. у якій зазначила, що просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проживання на території Російської Федерації з 2012 року, вона разом з чоловіком ОСОБА_2 надавала організаційну, медійну та фінансову допомогу опозиційним політичним організаціям. Зокрема у вказаній заяві зазначено, що у 2014 -2015 роках вона неодноразово відчувала на себе тиск з боку спецслужб Російської Федерації, поради припинити будь-яку діяльність з підтримки опозиції. Після прибуття до України не припинила своєї діяльності в цьому напрямку. А її чоловік, навпаки посилив боротьбу з політичним режимом в Російській Федерації. У 2017-2018рр. були порушені кримінальні справи пов`язані із діяльністю чоловіка апелянта. У зв`язку з вищезазначеними обставинами, апелянт просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_2 є політичною фігурою в Російській Федерації, внаслідок чого, на неї було відкрито кримінальне провадження та оголошено у міжнародний обшук (т. 2 а. с. 7).
Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 10.12.2018 р. адресованого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 зазначено, що звернення заявника від 04.12.2018р. розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та рекомендовано особисто відвідати управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, оскільки заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подається особисто іноземцем або особою без громадянства (т. 2 а. с. 13).
14.01.201 р. апелянт звернулась із заявою – анкетою №10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначила про те, що на території Російської Федерації займалась підприємницькою діяльністю, була головою правління ОАО «Русич Центр Банк», засновником Сатурн ЛТД, ЗАО «Агро-Авто», ЗАО «Русская Лоза», ООО «Универсаль-Инвест», ООО «М-Виником». Заявник вказала, що її чоловік ОСОБА_2 є опозиціонером діючої влади Російської Федерації та вона поділяє його погляди, про що заявляла неодноразово в соціальній мережі «Facebook» та публікаціях ЗМІ. ОСОБА_1 зазначила, що надавала організаційну, медійну та фінансову допомогу опозиційним політичним організаціям, а фінансування опозиційних сил є небезпечним для діючої влади, яка втрачає політичний рейтинг і ризикувала не пройти в парламент на виборах в Державну Думу РФ, які пройшли у вересні 2016 року. По приїзду в Україну ОСОБА_1 не зупинила свою діяльність, а посилала її та, як зазначила заявник, вона представляє ще більшу загрозу коаліції парламенту РФ, оскільки наступні вибори відбудуться 19.09.2021р. Швачка в 2014 -2015 році відчувала на собі тиск з боку спецслужб РФ, отримувала від ФСБ наполегливі поради зупинити діяльність в підтримку опозиції. Після отримання декількох повісток на допит в УФСБ Росії в Москві і Московській області, заявник зрозуміла, що надалі не може займатись підприємницькою і опозиційною діяльністю та переїхала до України. Заявник зазначила, що після затримання в Україні їй стало відомо, що у зв`язку з вищевказаним правоохоронними органами на ОСОБА_1 відкрито кримінальну справу. Постановою слідчого від 02.10.2017р. ОСОБА_1 залучена у якості обвинуваченої у кримінальній справі №41701450149000816 і заочно їй висунуто обвинувачення у здійсненні злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ, а також ОСОБА_1 оголошено у міжнародний розшук. За ініціативою компетентних органів РФ 14.06.2018р. в міжнародну базу Інтерпол внесені відповідні відомості по розшуку ОСОБА_1 . Заявник вказала, що кримінальна справа №41701450149000816 сфабрикована компетентними правоохоронними органами РФ задля тиску на заявника та на її бізнес з метою змусити припинити протидію політичному режиму в РФ. Заявник вказала, що вказана кримінальна справа має політичне підґрунтя, відомості, що містяться в ній не відповідають дійсності (т. 2 а.с. 20-24).
Також, 28.01.2019р. ОСОБА_1 направила заступнику начальника Головного управління начальнику управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції заяву про долучення додаткових документів (т. 3 а.с. 5), а саме: копії диплому Російської економічної академії ім. Г.В. Плеханова НОМЕР_4 від 21.03.2001р. виданого ОСОБА_1 за кваліфікацією «економіст за спеціальністю фінанси та кредит» з додатками (т. 3 а.с. 6-15); копію Свідоцтва про реєстрацію засобів масової інформації «Волоколамская неделя» від 08.07.2013р. (т. 3 а.с.16-17); копію довідки ТОВ «Волоколамск-Пресс» від 10.01.2019р. №1-01/19 про те, що ОСОБА_1 у період з 04.04.2011р. по 04.04.2017р. була позаштатним кореспондентом газети «Волоколамская неделя» (т. 3 а.с.18); копію посвідчення №4 від 04.04.2011р. виданого позаштатному кореспонденту газети «Волоколамская неделя» ОСОБА_1 та посвідчення №17 від 04.04.2013р., виданого кореспонденту газети «Волоколамская неделя» ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 19-20); виписки з газети «Волоколамская неделя» з авторством « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з такими заголовками, як: «Морозный пикет»; «Нет такой партии»; «Ложь от первого лица»; «Судьбоносный 2011-й»; «Соседи буянят»; «Сводки с Революционной»; « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; «Единая Россия» - главная беда Подмосковья»; «Сила есть-Ума не надо?»; «Зачем идти на выборы?»; «Штиль и шторм на Ламе»; «И как начал реветь медведь» (т. 3 а.с.21-43) та протоколу обшуку від 11.04.2012р. (т. 3 а.с.44-66).
Наказом Головного управління ДМС в Одеській області №18 від 28.01.2019р. було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3 а.с. 96).
ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржила його до Одеського окружного адміністративного суду.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019р. по справі №420/782/19 був задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 ; визнаний протиправним та скасований наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №18 від 28.01.2019року; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 206-214).
Наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області №203 від 24.10.2020р., на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019р. по справі №420/782/19, вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина (т. 1 а.с.242).
Висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 06.04.2020р. по справі №2019OD0008 вирішено, що доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (т. 1 а.с.97-140).
Рішенням Державної міграційної служби України від 12.05.2020р. №135-20 підтриманий висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 91).
Відповідно до висновку від 06.04.2020р. міграційною службою було встановлено, що причинно-наслідковий зв`язок між фактом порушення кримінальної справи щодо заявниці та її політичними поглядами відсутній. Крім того, всесвітня мережа Інтернет містить значну кількість публікацій про політичне переслідування в РФ, у яких, зокрема, йдеться про те, що жертвами переслідувань з боку російської влади стають опозиційні політики і громадські активісти, представники релігійних та національних меншин, ЛГБТ - активісти, а також громадяни України та проукраїнські. У свою чергу, за результатами аналізу додаткового протоколу співбесіди заявниця не змогла обґрунтувати власну належність до вказаних груп осіб, які можуть зазнавати переслідування на території РФ. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявниця стверджує, що обставина порушення проти неї кримінальної справи на Батьківщині обумовлена політичними мотивами. Щодо роботи заявника у газеті «Волоколамская неделя» у висновку встановлено, що ОСОБА_1 не мала в ній постійної зайнятості та під час анкетування надавались суперечливі відомості щодо дат роботи у вказаній газеті, а за наданими заявницею матеріалами неможливо встановити точну дату публікації відповідних статей. Заявниця не змогла вказати, яка саме посадова особа виявляла незадоволення стосовно її публікацій у зазначеній газеті, надала лише загальну інформацію про виклики до ФСБ РФ та Головного слідчого управління ГУ МВС у м. Москва, не деталізуючи такі виклики жодним чином. Газета «Волокаламская неделя», у якій заявниця публікувала власні статті, продовжує безперешкодно функціонувати до цього часу. Аналіз матеріалів особової справи заявниці, у сукупності із дослідженням інформації по країні походження, показали, що під час діяльності у цьому ЗМІ вона не зазнавала будь – яких утисків, які можна було визначити як переслідування. Розглядаючи обставину порушення проти заявниці кримінальної справи на Батьківщині у висновку встановлено, що елементи інкримінованого злочину не носять характер політичного переслідування, жодним чином не пов`язані із ймовірною політичною діяльністю заявниці на території країни громадянської належності. Натомість, заявниці інкримінують шахрайство, заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою з використанням свого службового становища, організованою групою в особливо великому розмірі. Зокрема, заявницю на Батьківщині обвинувачують у використанні організацій, які мають ознаки фіктивності, укладенні підроблених кредитних договорів з генеральними директорами організацій, які мають ознаки фіктивності, підписанні підроблених кредитних договорів від імені генеральних директорів організацій, які мають ознаки фіктивності, розкраданні грошових коштів ВАТ «Русич Центр Банк». Матеріалами особової справи заявниці встановлено, що єдиною причиною її звернення до територіального підрозділу ДМС є бажання уникнення кримінальної відповідальності на Батьківщині, про що особа прямо стверджує під час процедури розгляду заяви. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення особи за захистом з позиції надання міжнародного захисту в Україні, а ні під час перебування на Батьківщині, а ні перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять, а позивач не надала жодних доказів того, що вона підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні, у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країни, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Апеляційний суд зазначає, що у наявній в матеріалах справи заяві ОСОБА_1 від 14.01.2019р. №10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказано, що підставою звернення до управління із вказаною заявою стало те, що:
- чоловік апелянта   ОСОБА_2 є опозиціонером діючої влади РФ та ОСОБА_1 поділяє його погляди, про що заявляла неодноразово в соціальній мережі «Facebook» та публікаціях ЗМІ;
- апелянт надавала організаційну, медійну та фінансову допомогу опозиційним політичним організаціям;
- апелянт в 2014-2015 роках відчувала на собі тиск з боку спецслужб РФ, отримувала від ФСБ наполегливі поради зупинити діяльність в підтримку опозиції;
- фабрикування кримінальної справи №41701450149000816 компетентними правоохоронними органами РФ задля тиску на апелянта та на її бізнес з метою змусити припинити протидію політичному режиму в РФ.
Причиною переїзду до України у вказаній заяві апелянт зазначила, що після отримання декількох повісток на допит в УФСБ Росії в Москві і Московській області, було зрозуміло, що надалі вона не може займатись підприємницькою і опозиційною діяльністю.
Разом з тим, 28.01.2019 р. апелянт направила заступнику начальника Головного управління начальнику управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції заяву про долучення додаткових документів (а.с.5 т.3), на підтвердження її роботи в газеті «Волоколамская неделя» ОСОБА_1 та посвідчення №17 від 04.04.2013р., видане кореспонденту газети «Волоколамская неделя» ОСОБА_1 (а.с. 19-20 т.3); виписки з газети «Волоколамская неделя» з авторством « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з такими заголовками, як: «Морозный пикет»; «Нет такой партии»; «Ложь от первого лица»; «Судьбоносный 2011-й»; «Соседи буянят»; «Сводки с Революционной»; « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; «Единая Россия» - главная беда Подмосковья»; «Сила есть-Ума не надо?»; «Зачем идти на выборы?»; «Штиль и шторм на Ламе»; «И как начал реветь медведь» (а.с.21-43 т.3) та протокол обшуку від 11.04.2012р. (а.с.44-66 т.3).
Обґрунтовуючи, як свої позовні вимоги так і вимоги апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що переслідування у Російської Федерації пов`язане із тим, що вона у період з квітня 2011 року по квітень 2017 року була позаштатним кореспондентом газети «Волоколамская неделя» за напрямком суспільно-політичне висвітлення, вибори та виборчі компанії, діяльності політичних партій та інших суспільних об`єднань, яка неодноразово публікувала статті, що містили критику та аналіз роботи діючої влади Російської Федерації.
Щодо наведених обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не підтримання провладних політичних сил та критика їх діяльності кореспондентом газети, яка сама визначає у висвітленні яких фактів зацікавлений відповідний засіб масової інформації, рівень загострення або актуалізації питань, не є беззаперечною підставою для визнання такого кореспондента біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Апеляційний суд зазначає, що спосіб, у який позивач здійснювала наведену діяльність не є кримінально караним діянням, згідно законодавства Російській Федерації, що в свою чергу свідчить про те, що побоювання переслідувань з боку правоохоронних органів Російської Федерації ґрунтується виключно на її суб`єктивних уявленнях. Проте як матеріали справи не містять доказів того, що правоохоронні чи інші органи Російської Федерації мають до апелянта будь-які претензії чи обвинувачення відносно її діяльності, як журналіста -  кореспондент газети.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що кримінальна справа №41701450149000816 сфабрикована компетентними правоохоронними органами РФ задля тиску на апелянта та на її бізнес з метою змусити припинити протидію політичному режиму в РФ, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.
Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними.
У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.
Як встановлено судом, правоохоронними органами Російської Федерації здійснюється розслідування кримінально караного злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації (шахрайство в сфері підприємницької діяльності). За вчинення цього злочину апелянт перебуває у розшуку. Схожий склад злочину передбачено також і нормами законодавства України (частина четверта статті 190 Кримінального кодексу України «шахрайство в особливо великих розмірах»).
Постановою слідчого «по ОВД ІІ відділу СЧ ГСУ ГУ МВД Росії в г. Москва», капітана юстиції Хорошко М.С. від 02.10.2017р. про залучення в якості обвинуваченого, ОСОБА_1 в рамках кримінальної справи №41701450149000816, залучено в якості обвинуваченого по кримінальній справі, пред`явивши їй обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ, а саме скоєння шахрайства, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману й зловживання довірою, з використанням власного службового становища, організованою групою, в особливо великому розмірі (т. 3 а.с.108-130).
Постановою оперуповноваженого « 1 відділу 2 ОРЧ «Р» ОУР УВД по ЦАО ГУ МВД Росии по г. Москва», капітана поліції Горнеко С.С. від 20.03.2018р., за розглядом матеріалів справи №171145010000095, громадянку ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук, з метою її арешту та екстрадиції (а.с.131-132 т.3).
Постановою Тверського районного суду м. Москви від 07.05.2018р. у відношенні обвинуваченої ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (а.с.133-135).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2018р. у справі №521/20653/18 у відношенні ОСОБА_1 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту (ЄДРСР № 78601997, № 78477649).
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиріччях заявниці у протоколах співбесіди, а саме:
- у протоколі співбесіди від 28.01.2019р. на питання: «Чому під час розгляду справи в судових інстанціях України Ви стверджували, що Вам не відома інформація про порушення кримінальної справи на території Російської Федерації?», апелянт відповіла, що «… Я вважаю, що справа ось у чому: голова правління банку помер минулого літа, і на когось все потрібно було повісити», що суперечить основній підставі, яку зазначає ОСОБА_1 для отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, політичне підґрунтя фабрикування вказаної справи;
- у протоколі співбесіди від 18.11.2019р. на питання «Яка саме небезпека може Вам може загрожувати на території РФ та з боку кого?», апелянт надала відповідь, що «моя нянечка до вересня знаходилася з моїм сином за адресою моєї прописки, відповідно в неї там була тимчасова реєстрація, і вона сказала, що безперервно біля під`їзду чергують якісь товариши, вона зверталася до охорони на вахті, охорона відповідно до них підходила і вони посвідчень жодних не надавали, вони не у формі знаходяться і кудись їдуть, а потім вони з`являються і хто ці люди я взагалі поняття не маю. І вважайте, це при тому, що вдома мене не було вже більше 3 років. Так схожі машини чергують біля будинку моєї сестри, в неї також будинок з охороною, також вони жодних посвідчень не надають, нічого не пояснюють. При тому, що сестра моя на даний момент ніде не працює, жодної суспільної діяльності не проводить, більше того вона інвалід і також одна виховує сина. Будь-яка небезпека може загрожувати, мене двічі викрадали в цьому житті, тому в основному через це сина забрала з Росії. Викрадали мене з чоловіком, викрадали мене разом з батьком. З боку правоохоронних органів РФ. Якби вони приїхали і арештували, я б робила (предпринимала), а вони приїхали, надали посвідчення, приїхали інші, нас забрали і відвезли.»
Апеляційний суд звертає увагу на відсутність будь-яких доказів (встановлення звукозапису телефонних розмов, звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою, скарги) на  підтвердження телефонних погроз співробітниками МВД Росії різних інстанцій.
Апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не містять, а апелянтом не надано жодних належних та достатніх доказів того, що апелянт підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні за ознаками раси, національності, віросповідання, а також політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань з цих підстав у зв`язку із професійною діяльністю.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи копії документів не свідчать та жодним чином не дають підстав для висновку про те, що обвинувачення позивача в Російській Федерації у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації, здійснюються за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.
Як вбачається з матеріалів справи 10.04.2016р. ОСОБА_1 вперше прибула на територію України авіарейсом Мінськ (Білорусь) - Одеса (Україна). До м. Мінськ (Білорусь) апелянт дісталась власним автотранспортом. Востаннє, ОСОБА_1 прибула на територію України 06.06.2018р. авіарейсом Амстердам (Нідерланди) - Відень (Австрія) - Одеса (Україна). На території України апелянт проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , виданої 10.10.2016р. 8001 строком дії до 02.09.2017р., яку, зі слів заявниці, вкрали. У подальшому, ОСОБА_1 проживала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , виданої 28.02.2017р. 8001, строком дії до 02.09.2017р., посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 , виданої 09.11.2017р. 8001, строком дії до 04.10.2018р. Поряд з цим, звернулась позивач до міграційної служби лише 04.12.2018р., однак їй рекомендовано було особисто відвідати управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, оскільки заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подається особисто іноземцем або особою без громадянства (а.с.13 т.2) та в подальшому 14.01.2019р.
До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт прибула на територію України 10.04.2016р., проте, за захистом в Україні звернулась лише 04.12.2018р., тобто вже після її затримання правоохоронними органами України 08.10.2018 р.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також, слід зазначити, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що дійсні підстави звернення апелянта за захистом в Україні пов`язані із її побоюваннями щодо екстрадиції в Російську Федерацію, а не із побоюваннями щодо свого життя та здоров`я, що пов`язані із її переслідуваннями на території Російської Федерації з політичних мотивів.
Тобто, апелянт фактично не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на неї може чекати відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання щодо її екстрадиції правоохоронними органами Російської Федерації.
З оглядну на це, апеляційний суд погоджується як з висновком суду першої інстанції, так і з висновком органу міграційної служби, що апелянт звернулася не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом набуття захисту в Україні відповідно до Закону № 3671-VI.
Отже, відповідачем при прийнятті рішення був проведений збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання апелянта, що вона або члени її родини стануть жертвами переслідувань в країні походження, є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 420/4695/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У зв`язку з перебування суддів - членів колегії у відпустці та на навчанні, повний текст судового рішення складений 01.03.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.