Постанова
Іменем України
 
10 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 495/3009/15-ц
 
провадження № 61-3261 св 20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Матківської М. В., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали, стягнення компенсації та припинення права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2012 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри - ОСОБА_3 . Спадкове майно складалось з 2/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126,0 кв. м, надвірних будівель: «Б» - літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10 , І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м.
Зазначене майно ОСОБА_3 успадкувала після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач ОСОБА_2 успадкував іншу 2/10 частину житлового будинку за вказаною адресою, як спадкове майно після смерті батька ОСОБА_4 . 
Вказувала, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 стягнуто на її користь грошову компенсацію ринкової вартості належної їй 2/10 частини зазначеного будинку.
Однак, на момент ухвалення рішення не вирішеним залишався правовий статус прибудов, що розташовані на території будинку АДРЕСА_1 , які збудовані спадкодавцем ОСОБА_4 , до яких відноситься прибудова літ. «а1», розміром 6,0 x 4,0 м, та прибудова літ. «а5», розміром 1,53 x 2,42 м.
Зазначала, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року у справі № 2-6264/10 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року встановлено, що вказані прибудови є об`єктами самочинного будівництва, сторони мають право лише на будівельні матеріали, які були використані в процесі цього будівництва.
Проте, дійти згоди з ОСОБА_2 щодо розпорядження будівельними матеріалами вона не змогла, тому звернулась до суду з цим позовом.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею та ОСОБА_2 в рівних частинах право власності на будівельні матеріали, які були використані спадкодавцем при будівництві прибудови літ. «а1», розміром 6,0 x 4,0 м, та прибудови літ. «а5», розміром 1,53 x 2,42 м, що розташовані по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію  1/2 частки вказаних будівельних матеріалів у розмірі 48 068,50 грн; припинити її право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів після отримання від ОСОБА_2 грошової компенсації їх вартості та стягнути з відповідача на її користь витрати за проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 040 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної  інстанцій
 
Справа неодноразово розглядалася у різних судових інстанціях.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівельні матеріали, які були використані в процесі самочинного будівництва спадкодавцем, а саме: прибудови під літ. «а1», розміром 6,0 х 4,0 м, та прибудови під літ. «а5», розміром 1,53 х 2,42 м, що розташовані по АДРЕСА_1 , у рівних частках. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду м. Одеси від 11 серпня 2015 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівельні матеріали, які були використанні в процесі самочинного будівництва прибудов під літ. «а1» та під літ. «а5» по АДРЕСА_1 , були придбані особисто ОСОБА_4 до реєстрації у 1987 році шлюбу з ОСОБА_3 , яка в свою чергу ніяких дій, спрямованих на отримання цих будівельних матеріалів у власність після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не здійснювала, а отже, права на них не набула. 
Позивачем не надано доказів наявності конкретних будівельних матеріалів, використаних при самочинному будівництві спірних прибудов, їх кількості та вартості. 
Висновок судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2017 року № 27/09 не є належним доказом на підтвердження вартості спірних будівельних матеріалів, оскільки виготовлений ПМП «ЭКС», яке не є установою у розумінні частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу», яка може здійснювати судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Також суд зауважив, що ОСОБА_2 не заявляв вимог про визнання за ним права власності на спірні будівельні матеріали та ніяких повноважень з цього приводу ОСОБА_1 не надавав, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості спірних будівельних матеріалів. 
Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 травня 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, з яких складаються прибудови літ. «а1» та літ. «а5». 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму за 1/2 частку будівельних матеріалів, з яких складаються прибудови літ. «а1» та літ. «а5», у розмірі 32 859,50 грн. 
Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будівельних матеріалів, з яких складаються прибудови літ. «а1» та літ. «а5». 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Білгород-Дністровським відділом комунального господарства 06 січня 1983 року, яке було зареєстровано в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації, належало 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126 кв. м, надвірних будівель: під літ «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд                       № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на вказане спадкове майно, право власності на яке у рівних частках (по 2/10 частин) отримали його син - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2010 року та дружина - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 жовтня 1991 року. 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2012 року після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на належне спадкодавцю майно перейшло до її сестри - ОСОБА_1 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 , стягнуто на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості належної їй 2/10 частини вказаного будинку. При цьому не вирішеним залишався правовий статус прибудов літ. «а1» та літ. «а5», що розташовані на території будинку АДРЕСА_1 , збудованих за життя ОСОБА_4 . 
Рішеннямапеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року у справі № 2-6264/10 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року у справі № 495/2677/14-ц встановлено, що прибудови під літ. «а1» та під літ. «а5», що розташовані по АДРЕСА_1 , є об`єктами самочинного будівництва, тому сторони мають право лише на будівельні матеріали, які були використані в процесі цього будівництва спадкодавцем   ОСОБА_4 .
Встановивши, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 та користується самочинними прибудовами під літ. «а1» та під літ. «а5», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі цих прибудов, стягнення з відповідача їх вартості та припинення права власності позивача на 1/2 частину будівельних матеріалів.
Судом визнано належним та допустимим доказом висновок судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2017 року № 27/09, яким встановлена вартість будівельних матеріалів, які були використані на будівництво спірних прибудов під літ. «а1» та під літ. «а5», у розмірі 65 719 грн, доказів на спростування якого відповідачем не надано. 
Оскільки про порушення свого права позивач дізналась з моменту винесення ухвали апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, якою скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно зведені спірні прибудови літ. «а1» та літ. «а5», при розгляді якої ОСОБА_1 участі не приймала, то звернувшись у травні 2015 року з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 495/3009/15-ц із Овідіопольського районного суду Одеської області. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з нього на користь позивача вартість 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані на будівництво спірних прибудов, оскільки він не є власником цих будівельних матеріалів та вважає, що у разі визнання за позивачем права власності на частину будівельних матеріалів вона має бути виділена позивачу в натурі. 
Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на недопустимих доказах, оскільки проведення експертизи було доручено ПМП «ЭКС», яке не є спеціалізованою установою, яка би мала відповідну ліцензію або дозвіл на виконання судових експертиз в галузі будівництва; експертиза проведена експертом, якому її проведення не доручалося; експерт ніяких дій щодо дослідження складу та асортименту будівельних матеріалів, які були використані в процесі самовільно побудованих прибудов, не виконував; вартість прибудов, визначених в експертизі, значно завищена. Суд першої інстанції правильно врахував вказані обставини та визнав висновок експертизи від 25 січня 2017 року № 27/09 недопустимим доказом. 
Звертав увагу на те що при прийнятті ухвали про призначення у справі експертизи суд не виконав вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року та не поставив питання щодо визначення асортименту та кількості будівельних матеріалів, які були використані для будівництва спірних прибудов. 
Зазначав, що судові рішення, на які посилалася позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, містять приписи цивільного законодавства про можливе виникнення права власності позивача на будівельні матеріали, які були використані в процесі самочинного будівництва, а тому не несуть преюдиційного значення для вирішення справи, що переглядається, про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та стягнення з відповідача їх вартості.
Вважав правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності факту придбання будівельних матеріалів саме його батьком ОСОБА_4 до укладання шлюбу з ОСОБА_3 , отже, вони не є спільною сумісною власністю подружжя .За життя ОСОБА_3 не набула права власності ці будівельні матеріалами, тому вони не увійшли до складу спадщини, отриманої позивачем після її смерті. У зв`язку з цим вважає, що відсутні законні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будівельних матеріалів, які були використані ОСОБА_4 при самовільному будівництві господарських будівель та споруд, та виплату їх вартості.
Судом апеляційної інстанції не застосовано строк позовної давності, про застосування якого він зазначав у заяві, поданій до суду першої інстанції.
Ухвалюючи рішення, апеляційний суд неправильно визначив розмір судових витрат. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Білгород-Дністровським відділом комунального господарства Одеської області 06 січня 1983 року, яке було зареєстровано в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації, належало 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126 кв. м, надвірних будівель: під літ «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м.
 
25 вересня 1983 року ОСОБА_4 отримав дозвіл на будівництво літньої кухні, розміром 3 х 4 м; сараю, розміром 3 х 4 м; гаражу, розміром 3,5 х 5,5 м, на земельній ділянці АДРЕСА_1 (а. с. 84-85, т. 1).
 
З 31 жовтня 1987 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а. с. 179, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 176, т. 1).
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
До кола спадкоємців ОСОБА_4 увійшли: його син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 
 
31 жовтня 1991 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою дружині померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 600 кв. м (а. с. 175, т. 1).
 
15 червня 2010 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Лукашевському В. В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 2/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлового кам. бут. будинку під літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126,0 кв. м, та надвірних будівель під літерами: «Б» -літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м. Вартість майна складає 23 856 грн. Самовільно збудовані споруди: прибудова літ. «а1» та прибудова літ. «а5», гараж літ. «Д» у свідоцтво не включені та у вартість спадкового майна не зараховані (а. с. 97, т. 1). 
 
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
19 червня 2012 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри - ОСОБА_3 . Спадкове майно складалось з 2/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126,0 кв. м, надвірних будівель: «Б» - літньої кухні, «В, Є» - убиралень,                          «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м (а. с. 7, т. 1).
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року, з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2013 року про виправлення описки, визнано за ОСОБА_2 право власності на 4/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , під літ. «А», а саме: коридор № 2-1, площею 5,4 кв. м; житлову кімнату № 2-2, площею 11,1 кв. м; житлову кімнату № 2-3, площею 16,5 кв. м, всього загальна площа приміщень - 33,0 кв. м; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток житлового будинку за вказаною адресою у розмірі 44 472,78 грн (а. с. 8-9, 10 т. 1). Вказане судове рішення набрало законної сили. 
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2014 року, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно зведені прибудови літ. «а1», розміром 6,0 х 4,0 м, та літ. «а5», розміром 1,53 х 2,42 м, гараж літ. «Д», розміром 5,52 х 3,40 м, що розташовані по АДРЕСА_1 , - скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Судами встановлено, що спірні прибудови були збудовані у 1988-1989 роках ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , є самочинним будівництвом, тому відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України сторони є власниками будівельних матеріалів,з яких збудовані прибудови. Визнання права власності за ОСОБА_2 на самочинно збудовані споруди порушуватиме права ОСОБА_1 , як співвласника вказаного майна, які закріплені у статтях 319, 321 ЦК України (а. с. 49-51, 54-55, 195-196, т. 1). 
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року  залишено без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 липня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спадкове майно, яке складається з прибудов літ. «а1» та літ. «а5», що розташовані по АДРЕСА_1 , та розподіл цього майна між нею та ОСОБА_2 . Судами встановлено, що спірні прибудови є самочинно збудованими спадкодавцем ОСОБА_4 , який за життя не набув право власності на ці об`єкти, тому правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні прибудови в порядку спадкування відсутні. Вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі самочинного будівництва спадкодавцем, позивачем не заявлено (а. с. 15-18, т. 1).
 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 вересня 2016 року за клопотанням ОСОБА_1 у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза для встановлення вартості будівельних матеріалів, проведення якої доручено ПМП «ЭКС» (а. с. 32-33, т. 3).
 
Відповідно висновку № 27/09 судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2017 року вартість будівельних матеріалів, які були використані на будівництво прибудови «а1», розміром 6,0 х 4,0 м, та прибудови літ. «а5», розміром 1,53 х 2,42 м, що розташовані по АДРЕСА_1 , складає 65 719 грн (а. с. 51-102, т. 3).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
 
У статті 524 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
 
За змістом статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
 
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
 
Статтею 548 ЦК Української РСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до статті 549 ЦК Української РСР, спадщину у рівних частках прийняли син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 .
 
До складу спадкового майна увійшли 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлового кам. бут. будинку під літ. «А», житловою площею 64,5 кв. м, загальною площею 126,0 кв. м, та надвірних будівель під літерами: «Б» -літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв. м. 
 
За життя ОСОБА_4 самочинно збудував прибудову літ. «а1», розміром 6,0 х 4,0 м, та прибудову літ. «а5», розміром 1,53 х 2,42 м, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , які не були включені у свідоцтва про право на спадщину за законом, видані спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об`єкт, яке може бути об`єктом спадкування.
 
Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частина успадкованого нею майна після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перейшло у спадок ОСОБА_1 , у тому числі і право на успадкування частини будівельних матеріалів, використаних спадкодавцем в процесі будівництва спірних прибудов, яке в свою чергу за життя набула ОСОБА_3 .
 
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважав помилковими посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у позові на те, що право на успадкування частини будівельних матеріалів, використаних ОСОБА_4 в процесі будівництва спірних прибудов, не входить до спадкового майна, яке успадкувала ОСОБА_3 після його смерті.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі прибудов літ. «а1» та літ. «а5», стягнення з відповідача їх вартості та припинення права власності позивача на 1/2 частину будівельних матеріалів. 
 
Судом апеляційної інстанції враховано, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 та користується самочинними прибудовами під літ. «а1» та під літ. «а5». Вказаний факт  відповідач підтвердив під час розгляду справи у суду апеляційної інстанції. Також апеляційним судом враховано, що відповідач звертався до суду з вимогами про визнання за ним права власності на спірні прибудови, а отже виявляв свій інтерес щодо спірних прибудов та намір щодо набуття їх у власність. 
 
Визначаючи вартість будівельних матеріалів, які були використані на будівництво спірних прибудов літ. «а1» та літ. «а5»,розташованих по АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2017 року № 27/09, доказів на спростування якого відповідачем не надано. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, з яким погоджується і суд касаційної інстанції.
 
При вирішенні спору судом апеляційної інстанції враховано положення частини п`ятої статті 411 ЦПК України про те, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, та виконано вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 18 травня 2016 року
 
Доводи касаційної скарги про те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2017 року № 27/09 не є належним доказом на підтвердження вартості спірних будівельних матеріалів, оскільки виготовлений установою, яка не відповідає положенням частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу», - не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, ураховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції роз`яснювалось відповідачу право на проведення експертизи для встановлення вартості будівельних матеріалів у разі його незгоди з висновками проведеної експертизи, проте, відповідних клопотань щодо призначення експертизи відповідач не заявляв. Також колегія суддів звертає увагу на те, що саме ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 вересня 2016 року проведення судової будівельно-технічної експертизи було доручено ПМП «ЭКС».
 
В касаційній скарзі відповідач посилався на незастосування судом апеляційної інстанції строку позовної давності.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції, виходив з того, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізналась з моменту винесення ухвали апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, якою скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно зведені спірні прибудови літ. «а1» та літ. «а5», при розгляді якої ОСОБА_1 участі не приймала, тому обґрунтовано виходив з того, що звернувшись у травні 2015 року з позовом у справі, що переглядається, позивач не пропустила строк позовної давності. 
 
Розподіл судових витрат проведено апеляційним судом у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду  апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1  про закриття касаційного провадження у справі.
 
Клопотання мотивовано тим, що справа, яка переглядається, є малозначною в силу вимог закону, а тому Верховним Судом було помилково відкрито касаційне провадження.
 
Разом із тим, під час відкриття касаційного провадження, справа, яка переглядається, не була визнана малозначною, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 .  
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року.
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович