Постанова
Іменем України                                    
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 212/9737/15-ц
провадження № 61-20878св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державний професійно-технічний навчальний заклад «Криворізького центру професійної освіти» Міносвіти і науки України, Міністерства освіти і науки України, ОСОБА_2 , Рукавішнікова Ольга Володимирівна - голова комісії з припинення або ліквідатора Державного професійно-технічного навчального закладу «Криворізького центру професійної освіти» Міністерства освіти і науки України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  Рукавішнікової Ольги Володимирівни - голови комісії з припинення або ліквідатора державного професійно-технічного навчального закладу «Криворізького центру професійної освіти» Міністерства освіти і науки України на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року у складі судді 
Ваврушак Н. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., 
Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу «Криворізького центру професійної освіти» (далі - ДПТНЗ «Криворізький ЦПО»), Міністерства освіти і науки України (далі - Міносвіти України), ОСОБА_2 , Рукавішнікової О. В. - голови комісії з припинення або ліквідатора ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Міносвіти України, у якому з урахуванням уточнень, просила скасувати наказ від 26 жовтня 2015 року про її звільнення, поновити її на посаді вихователя в ДПТНЗ «Криворізький ЦПО», стягнути солідарно з ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» та Міносвіти і науки України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2015 року по 12 січня 2017 року в сумі 
1 000 757,25 грн, а також стягнути солідарно з ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» та ОСОБА_2 20 000 грн на відшкодування  моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що з 24 січня 2008 року ОСОБА_1 працювала в ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» на посаді вихователя.Наказом голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікової О. В . 26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку з реорганізацією підприємства за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. ОСОБА_1 своє звільнення вважає незаконним, оскільки воно проведено з порушенням встановленої законодавством процедури, зокрема, звільнено без попередньої згоди профспілки, без врахування переважного права на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці та не запропоновано наявні вакантні посади.
Позивач також зазначила, що наказ від 26 жовтня 2015 року не містить саме її прізвища на звільнення та підписано Рукавішніковою О. В. , яка не має жодних повноважень на видання та підписання такого наказу, як голова ліквідаційної комісії з припинення або ліквідатор ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» 
від 26 жовтня 2015 року про звільнення. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» 
з 04 листопада 2015 року. 
Стягнуто з ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 513 грн та 4 600 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Стягнуто з ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» в дохід держави судовий збір в сумі 952,33 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді вихователя ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» з 04 листопада 2015 року та стягнення середньомісячного заробітку за 1 місяць допущено до негайного виконання.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю порушення відповідачем положень пункту 1 статті 40 КЗпП України та відсутністю підстав для звільнення позивача, оскільки доказів з приводу того, що у ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» відбулися зміни в організації праці, скорочення чисельності або штату працівників, суду не надано. Крім того, звільняючи позивача, відповідач не дотримався положень статті 49-2 КЗпП України.
 
Короткий зміст судових рішень апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 
2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що проведення змін в організації виробництва і праці підприємства зі скороченням працівників ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» відбулось у зв`язку із припиненням юридичної особи, а відтак, ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» було дотримано порядок звільнення позивача ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на наявність правонаступника ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» - Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, у повній мірі не з`ясував дійсну правову підставу звільнення ОСОБА_1 , не перевірив дотримання власником підприємства  частини другої статті 40 КЗпП України про вжиття заходів для переведення працівника на іншу посаду з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров?я працівника. Не перевірив дотримання переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Штатний розпис правонаступника ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» судом не досліджувався. Крім того, повідомлення про вивільнення працівників з роботи оформлене загальним списком працівників, на які суд апеляційної інстанції посилається в своєму судовому рішенні, не є належним доказом персонально попередження працівника.
 
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 
2019 року апеляційну скаргу голови ліквідаційної комісії з припинення або ліквідатора ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікової О. В. залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року - без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що наявні підстави для часткового задоволення позову, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі голова ліквідаційної комісії з припинення або ліквідатора ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікова О. В. просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що штатний розпис правонаступника ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» - Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців на момент звільнення позивача затверджено не було. Персональне попередження про звільнення позивач відмовилася отримувати, що зафіксовано актом 
від 04 вересня 2015 року. Крім того, ліквідаційною комісією було здійснено колективне повідомлення працівників про майбутнє вивільнення під загальний список, де позивач також відмовилася ставити підпис. Наказом Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців було створено комісію для надання переважного права на залишення на роботі працівників ДПТНЗ «Криворізький ЦПО», однак позивач не з`явилась до комісії з метою працевлаштування, отже не скористалася своїм правом залишення на роботі.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 23 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 24 січня 2008 року позивач ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя у Професійно-технічному училищі № 86, яке було перейменоване на ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
Наказом Міносвіти і науки України від 24 липня 2015 року «Про оптимізацію мережі професійно-технічних навчальних закладів Дніпропетровської області, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки» наказано, у пункті 1 реорганізувати юридичні особи - ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» шляхом приєднання до Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, у пункті 2 установлено, що Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців є правонаступником всього майна, прав і обов`язків ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
На виконання вказаного наказу Департаментом освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, створено комісію з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» шляхом реорганізації (приєднання) до Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, у складі: ОСОБА_2 - заступник директора з навчально-виробничої роботи Центру, голова комісії, 
ОСОБА_4 - директор закладу, що реорганізується.
 
Пунктом 6.3 наказу встановлено, що голова комісії з припинення у випадку змін в організації праці, в установленому законодавством порядку має попередити працівників про їх наступне вивільнення або про зміну істотних умов праці.
Відповідно до наказу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 10 вересня 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти і науки облдержадміністрації 
від 01 вересня 2015 року» Рукавішнікова О. В. призначена головою комісії з припинення діяльності державного професійно-технічного закладу.
 
За наказом голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності 
ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікової О. В. від 26 жовтня 2015 року «Про звільнення працівників» відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 01 вересня 2015 року «Про створення комісії з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» вирішено звільнити працівників навчального закладу з 04 листопада 2015 року згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, передбаченої статтею 44 КЗпП України.
 
У матеріалах справи міститься список осіб, яких попереджено про вивільнення у зв`язку з припиненням юридичної особи ДПТНЗ «Криворізький ЦПО», однак відповідно до акту від 04 вересня 2015 року «Про відмову працівника підписати повідомлення», ОСОБА_1 відмовилася від підпису про вивільнення (а. с. 41-43 т. 1).
 
04 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку з реорганізацією підприємства за пунктом 1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 26 жовтня 2015 року.
 
У пункті 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 24 липня 
2015 року «Про оптимізацію мережі професійно-технічних навчальних закладів Дніпропетровської області, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки» установлено, що Міжрегіональний центр професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців є правонаступником всього майна, прав і обов`язків ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
Відповідно до штатного розпису, станом на 01 січня 2015 року у Міжрегіональному центрі професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців було три посади вихователя (а. с. 164-166 т. 1).

 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Щодо поновлення на роботі
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
 
Положеннями частини четвертої статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в статтях 80, 104, 110, 111 ЦК України, статтях 62-66, 79-92 ГК України.
 
Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.
 
За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути саме ліквідація підприємства, установи, організації як юридичної особи.
 
Виходячи з аналізу змісту норм статей 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.
 
Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (статті 104-109 ЦК України).
 
У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП Українивизначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Відповідно до статті 492 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).
 
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
 
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
У статті 42 КЗпП України зазначено перелік підстав, за якими перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається конкретним працівникам.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
 
У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
 
Зі змісту пункту 1 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
 
При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.
 
Правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх права та обов`язків юридичної особи, реорганізації - перехід всіх права та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.
 
У пункті 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 24 липня 
2015 року «Про оптимізацію мережі професійно-технічних навчальних закладів Дніпропетровської області, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки» установлено, що Міжрегіональний центр професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців є правонаступником всього майна, прав і обов`язків ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
Суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач не виконав свого обов`язку з працевлаштування позивача, не запропонував їй вакантну посаду вихователя у Міжрегіональному центрі професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців (а. с. 164-166 т. 1),дійшли обґрунтованого висновку про незаконність звільнення та поновлення позивача на роботі.
 
Судом апеляційної інстанції були враховані висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано попередню постанову апеляційного суду (частина п`ята статті 411 ЦПК України), а також практику Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не зверталася до відповідача щодо працевлаштування є помилковими, оскільки обов`язок запропонувати усі вакантні посади на момент звільнення покладається саме на роботодавця. Однак, у справі, яка переглядається, власник підприємства не дотримався вимог частини другої статті 40 КЗпП України про вжиття заходів для переведення працівника на посаду вихователя. 
 
Матеріали справи не містять письмових доказів про те, що позивачу пропонувалися будь-які посади у Міжрегіональному центрі професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, яке є правонаступником ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».
 
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
 
За правилами частини другої статті  235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 
1995 року № 100.
 
Доводи касаційної скарги про те, що справа розглядалася судом першої інстанції більше одного року з вини позивача, а тому суди дійшли помилкового висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, є необґрунтованими.
 
У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.
 
Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 14 грудня 2015 року (а. с. 19 т. 1).
 
14 грудня 2015 року справу не розглянуто у зв`язку із знаходженням судді у нарадчій кімнаті. Розгляд справи призначено на 28 грудня 2015 року 
(а. с. 22 т. 1).
 
28 грудня 2015 року, у зв`язку із неявкою у судове засідання позивача, розгляд справи відкладено на 08 лютого 2016 року (а. с. 30 т. 1).
 
08 лютого 2016 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 24 лютого 2016 року (а. с. 44 т. 1).
 
24 лютого 2016 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, судовий розгляд відкладено на 16 березня 2016 року (а. с. 51 т. 1).
 
16 березня 2016 року за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву до 05 квітня 2016 року (а. с. 55 т. 1).
 
05 квітня 2016 року справу не розглянуто у зв`язку із зайнятістю судді. Розгляд справи призначено на 25 квітня 2016 року (а. с. 61 т. 1). 
 
25 квітня 2016 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача на 30 травня 2016 року (а. с. 70 т. 1).
 
30 травня 2016 року розгляд справи відкладено для виклику відповідача у судове засідання на 15 червня 2016 року (а. с. 74 т. 1).
 
15 червня 2016 року розгляд справи відкладено на 25 липня 2016 року для виклику свідків за клопотанням представника відповідача (а. с. 79 т. 1).
 
25 липня 2016 року у зв`язку із поданням позивачем клопотання про витребування документів для підтвердження позовних вимог, а також неявкою у судове засідання представника відповідача, розгляд справи відкладено на 06 вересня 2016 року (а. с. 92, 93 т. 1).
06 вересня 2019 року справу відкладено на 24 жовтня 2016 року для виклику відповідача та витребування від нього документів (а. с. 99 т. 1).
 
24 жовтня 2016 року, у зв`язку із неявкою сторін у справі, справу відкладено на 17 листопада 2016 року (а. с. 116 т. 1).
 
17 листопада 2016 року справу відкладено на 13 грудня 2016 року для виклику свідків зі сторони відповідача (а. с. 119 т. 1).
 
13 грудня 2016 року справу не розглянуто у зв`язку з находженням судді у нарадчій кімнаті. Розгляд справи призначено на 12 січня 2017 року 
(а. с. 122 т. 1).
 
12 січня 2017 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву та призначено справу до розгляду на 31 січня 2017 року (а. с. 136, 137 т. 1).
 
31 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 16 березня 2017 року для виклику відповідача та надання позивачу часу для ознайомлення із запереченнями (а. с. 160 т. 1).
 
16 березня 2017 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Розгляд справи відкладено на 12 квітня 2017 року 
(а. с. 181 т. 1).
 
12 квітня 2017 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 15 травня 2017 року (а. с. 201 т. 1).
15 травня 2017 року, у зв`язку із закінченням робочого часу, розгляд справи відкладено на 18 травня 2017 року (а. с. 208 т. 1).
 
18 травня 2017 року суд видалився до нарадчої кімнати та 19 травня 
2017 року ухвалив рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Із вищенаведеного не вбачається винної поведінки позивача у розгляді спору про поновлення на роботі більше одного року, оскільки судовий розгляд справи відкладався у більшості випадків за клопотанням представника відповідачів та у зв`язку із його неявкою у судові засідання, а також з інших причин, не залежних від поведінки позивача, а тому у судів попередніх інстанцій відсутні були підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Щодо відшкодування моральної шкоди
 
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Судам необхідно врахувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходячи із встановлених обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя), дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди повинен становити 4 600 грн, що буде відповідати принципам розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  Рукавішнікової Ольги Володимирівни - голови комісії з припинення або ліквідатора державного професійно-технічного навчального закладу «Криворізького центру професійної освіти» Міністерства освіти і науки Українизалишити без задоволення. 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович