ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2-154/10	Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В. 	
Провадження № 22-ц/817/107/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— представника позивача ВАТ                                                         “Державний ощадний банк України” - Маракіної                                         О.Г., представника відповідача ОСОБА_1 -                                                  ОСОБА_2 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №2-154/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року, постановлену суддею Радосюк А.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року по цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно,-
                                       ВСТАНОВИВ:
       У березні 2020 року заявник ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року у справі №2-154/2010, в якій він ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є відповідачами. 
       В обґрунтуванні заяви заявник вказував, що додаткове рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року підлягає перегляду у зв`язку із нововиявленими обставинами, передбаченими п.1 ч.2ст. 423 ЦПК України. 
       Вказував, що позивачем у поданій заяві було вказано, що виконавчий лист, який видано на підставі рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі 2-154/2010, знаходиться на виконанні у Збаразькому міжрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та долучено копію постанови від 22 липня 2013 року про відкриття виконавчого провадження №39001357.
       Заявник зазначає, що 29 лютого 2020 року йому стало відомо, що 29 квітня 2016 року виконавчий документ у виконавчому провадженні №39001357 було повернуто стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». При цьому, строком для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання державним виконавцем визначено 29 квітня 2017 року. Однак, відповідно до ч.ч.1, 2ст.21ЗУ «Про виконавче провадження»,в редакції,яка діяла на момент набрання рішення законної сили,виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Тобто, строк на виконання рішення за правилами ЗУ «Про виконавче провадження», складав три роки. Вказує,що виконавче провадження №39001357 ніколи не перебувало на виконанні у Збаразькому міжрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.
       Вважає, що вказані обставини, а також вимоги ч.2 ст.270 ЦПК України унеможливлювали прийняття додаткового рішення у справі №2-153/2010 в січні 2018 року. Про існування даної обставини заявник дізнався випадково, ознайомившись з відомостями про виконавче провадження №39001357, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження. Стверджує, що зазначені відомості не були і не могли бути йому відомими раніше, оскільки він не був стороною вказаного виконавчого провадження, а тому не отримував будь-яких листів чи постанов державного виконавця.
       За вищевказаних обставин ОСОБА_1 просив переглянути додаткове рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року у справі №2-154/2010, скасувавши вказане рішення та відмовити в задоволенні заяви Філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення. 
       Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , місце проживання або місце знаходження: АДРЕСА_1 , про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року по цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно — відмовлено.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою додаткове рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви Філії-Тернопільське обласне управління АТ “Ощадбанк” про ухвалення додаткового рішення. 
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.         Зокрема вказує, що судом не враховано нововиявлену обставину, що позивачем у позовній заяві вказано те, що виконавчий лист, який видано на підставі рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі 2-154/2010, знаходиться на виконанні у Збаразькому міжрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та долучено копію постанови від 22 липня 2013 року про відкриття виконавчого провадження №39001357, однак 29 лютого 2020 року йому стало відомо, що 29 квітня 2016 року виконавчий документ у виконавчому провадженні №39001357 було повернуто стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». При цьому строком для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання державним виконавцем визначено 29 квітня 2017 року.
       Апелянт вважає, що вказана обставина свідчить про те, що на момент звернення позивача із заявою про прийняття додаткового рішення, закінчився строк для виконання рішення у справі, що згідно вимог ч.2 ст.270 ЦПК України унеможливлювало постановлення додаткового рішення в січні 2018 року. На думку апелянта вказані обставини є істотними і такими, що впливають на правильність вирішення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
       Також наголошує на тому, що виконавче провадження №39001357 ніколи не перебувало на виконанні у Збаразькому міжрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, що було залишено судом першої інстанції поза увагою.
       Окрім того вказує, що із заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі вбачається, що він фактично не погоджується із сумою грошових коштів та валютою, у якій було стягнуто заборгованість за рішенням суду, а тому дана обставина не може бути підставою для ухвалення додаткового рішення у справі.
       На апеляційну скаргу поступив відзив від ВАТ “Державний ощадний банк України”, у якому стягувач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
       Зокрема вказує, що Лановецьким районним судом Тернопільської області при винесенні додаткового рішення від 25 січня 2018року по справі №2-154/2010 було досліджено та оцінено усі належні до з`ясування обставини справи та встановлено наявність підстав, визначених ст.270 ЦПК України .
       Позивач вважає твердження ОСОБА_1 про перегляд додаткового судового рішення на підставі того, що виконавчий лист постановою державного виконавця від 29 квітня 2016 року ВП №39001357 повернуто стягувачеві без виконання, що дає підстави вважати пропуск стягувачем строку на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання таким, що не відповідає дійсності, так як заявнику було відомо про повторне відкриття виконавчого провадження на виконання судового рішення від 13 липня 2010 року у вище вказаній справі. 
       Також вказує, що державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 13 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №52203560 згідно виконавчого листа № 154/2010 виданого 06 серпня 2010 року Лановецьким районним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь АТ «Ощадбанк». Дане виконавче провадження ВП № 52203560, станом на даний час, як і на день розгляду судом заяви банку про ухвалення додаткового рішення, залишається на примусовому виконанні у Відділі ДВС. 
       Враховуючи наведене вважає, що судом вірно встановлено факт невиконання рішення суду від 13 липня 2010 року та його перебування на примусовому виконанні в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». У своїй заяві про ухвалення додаткового рішення АТ Ощадбанк» вказував той факт, що станом на 2018 рік судове рішення залишається невиконаним і його примусове виконання здійснюється Збаразьким міжрайонним відділом ДВС.
       Крім того на думку позивача, заявником не зазначено яким саме чином обставина встановлення судом повернення виконавчого листа без виконання у 2016 році могла б вплинути на розгляд заяви АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 423 ЦПК України є обов`язковою умовою перегляду судового рішення. Вважає, твердження апелянта щодо ухвалення додаткового рішення у даній справі без урахування усіх обставин справи таким, що не відповідає дійсності, так як на день ухвалення додаткового рішення суду йому було відомо усі істотні обставини справи, зокрема й щодо факту примусового виконання судового рішення державною виконавчою службою а заходи щодо отримання та надання суду будь яких інших доказів, окрім поданих позивачем, відповідачами або їх представниками не вживались. 
       Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
       У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній.
       Представник позивача ВАТ “Державний ощадний банк України” - Маракіна О.Г. в судовому засіданні заперечила проти поданої апеляційної скарги, посилаючись на мотиви викладені у поданому відзиві на апеляційну скаргу.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу,які з`явилися в судове засідання,перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       У відповідності до ст.367 ЦПКУкраїни, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-154/10 р. задоволено позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і стягнено з ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 657996 гривень 96 коп. Стягнено дану заборгованість ОСОБА_3 перед відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в сумі 657996,96 гривень шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 , та передане ним в іпотеку згідно іпотечного договору від 20 липня 2008 року, нерухоме майно:
- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_2 , розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв.м;
- земельної ділянки для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0.06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 6123810100020040153, розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_2 ;
- трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 69,40 кв.м, житлова площа - 46 кв.м.
       Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України`в особі філії -Ланівецьке відділення№6387ВАТ «Ощадбанк`сплачений судовий збір в розмірі 1700гривень та витрати за інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 гривень. 
       25 січня 2018 року Лановецьким районним судом Тернопільської області було винесено додаткове рішення, яким резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-154/10 р. викладено в наступній редакції:
«Позов задовольнити.
       Стягнути з ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (рахунок № НОМЕР_1 у Тернопільському обласному управлінні ВАТ «Державний ощадний банк України», ЄДРПОУ 09338500, МФО 338545) 83257,03 доларів США, що станом на13липня 2010року,згідно курсу Національного банку еквівалентно 657996 (шістсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 96 коп.( у тому числі 69000 доларів США- заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,16 доларів США) , шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 , та передане ним, згідно нотаріально посвідченого20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно: 
- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_2 , (розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв.м;
- земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0.06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 6123810100020040153, розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_2 ;
- трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 69,40 кв.м, житлова площа - 46 кв.м.
       Стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» вособі філії-Ланівецьке відділення№6387ВАТ «Ощадбанк`сплачений судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати за інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 гривень.». 
       Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що обставини, на які він посилається, як на підставу перегляду додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року у справі № 2-154/2010, є нововиявленими і такими, які можуть істотно вплинути на вирішення справи. 
       Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
       Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами має здійснюватись із дотриманням вимог статей 423 - 429 ЦПК України, які визначають підстави і порядок перегляду, коло суб`єктів звернення із заявою про перегляд судових рішень, об`єкти перегляду, а також компетенцію (процесуальні повноваження) судів, які здійснюють такий перегляд.
       Відповідно до вимог ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
       У пунктах 3-5, 7 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30 березня 2012 року роз`яснено судам, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
       Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених у пункті 1 частини другої статті 423 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
       Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
       До аналогічного правового висновку колегія суддів Верховного Суду дійшла у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 344/7877/15-ц (провадження № 61-42471св18).
       Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
       Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.
       Таким чином, нововиявленими обставинами є фактичні обставини, які мають істотне значення і які об`єктивно існували на час розгляду справи, але не були відомі і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою про перегляд рішення суду.
       У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30 березня 2012 року роз`яснено судам, що судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто, при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.  
       Обставини, які ОСОБА_1 вважає нововиявленими, а саме те, що 29 лютого 2020 року йому випадково стало відомо про повернення стягувачу 29 квітня 2016 року виконавчого документу у виконавчому провадженні №39001357 на підставі п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» не є такими у розумінні ст. 423 ЦПК України, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 . 
       Доводи на апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо ненадання судом належної правової оцінки факту повернення 29 квітня 2016 року виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ Про виконавче провадження, й не пред`явлення останнім виконавчого листа до виконання протягом встановленого в ньому річного строку, а також не врахування відсутності передбачених ч. 1 ст. 270 ЦПК України підстав для прийняття додаткового рішення з посиланням на те, що не зазначення судом у своєму рішенні від 13.07.2010 року суми грошових коштів, які підлягали стягненню, вказаної у позовній заяві ВАТ Державний ощадний банк України, не є і не може бути підставою для прийняття додаткового рішення, а лише свідчить про незгоду позивача з сумою коштів та валютою, у якій стягнуто заборгованість, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені обставини не є підставою для перегляду додаткового рішення за нововиявленими обставинами, як помилково вважає апелянт, а можуть слугувати для перевірки в апеляційному чи касаційному порядку законності прийняття Лановецьким районним судом додаткового рішення від 25 січня 2018 року, однак вказане додаткове рішення сторонами в даній справі не оскаржувалось. 
       Крім цього, твердження заявника про те, що на момент звернення позивача з заявою про прийняття додаткового рішення, закінчився строк для його виконання з підстави повернення виконавчого листа 29 квітня 2016 року стягувачеві згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження є необґрунтованим, оскільки судом не при перегляді оскаржуваної ухвали не встановлено, яким саме чином вказана обставина щодо повернення виконавчого листа без виконання у 2016 році могла б вплинути на розгляд заяви АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення у справі.
       Таким чином, доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, фактично зводяться до його незгоди з судовим рішенням, яке він просить переглянути у зв`язку з нововиявленими обставинами. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
       Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали не допустив, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, наведені доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути та досліджені судом першої інстанції, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                                       ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року — залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 26 січня 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                 Хома М.В.

       Судді:                                                         Щавурська Н.Б.