ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3318/21 Справа № 207/36/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р.,Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок та земельну ділянку , - 
в с т а н о в и л а:

       У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок та земельну ділянку, мотивуючи тим, що 18 травня 2005 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 829 кв.м, який належав ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування. 
       Вказувала, що нотаріально договір купівлі-продажу не укладався, угода ніде не реєструвалася, на підтвердження його укладання ОСОБА_2 18 травня 2005 року було надано генеральну довіреність на її ім`я, передано ключі від будинку та технічний паспорт на нього разом з іншими документами, та написано розписку про отримання від неї 1 250 доларів США. 
       Зазначала, що 18 липня 2005 року по АДРЕСА_1 , сталася пожежа, внаслідок якої згорів сарай, а 27 серпня 2005 року та 20 січня 2006 року сталася пожежа у самому житловому будинку та постановою №3 Восьмої самостійної державної пожежної частини Баглійського району від 23 січня 2006 року в порушенні кримінальної справи за фактом пожежу було відмовлено через відсутність складу злочину. 
       У зв`язку із закінченням терміну дії довіреності на право розпорядження частиною будинку від 18 травня 2005 року вона звернулась до ОСОБА_2 з проханням укласти письмовий договір купівлі-продажу та подальшого його нотаріального посвідчення, але останній відмовив їй з посиланням на свою зайнятість та постійне перебування за кордоном. 
       Посилаючись на те, що такі дії ОСОБА_2 порушують її права, оскільки вона не може здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, яке вона набула в внаслідок укладання договору купівлі-продажу, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу 19/50 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 18 травня 2005 року між нею та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 19/50 частин житлового будинку з усіма господарськими забудовами та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 829 кв.м у АДРЕСА_1 . 
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона через хворобу після трьох пожеж не змогла здійснити переоформлення придбаного житлового будинку, а ОСОБА_2 злісно ухиляється від укладення письмового договору купівлі-продажу. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.        
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , відповідач по справі, є власником 19/50 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , згідно договору дарування частини домоволодіння від 26 листопада 2002 року, посвідченого нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гнєзділовою Л.В. (а. с.9).
       Позивач зазначає, що 18 травня 2005 року між нею та відповідачем була укладена угода стосовно купівлі-продажу 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 
       На підтвердження цього 18 травня 2005 року відповідач ОСОБА_2 видав довіреність позивачці ОСОБА_1 на право розпорядження частиною житлового будинку, а саме: 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що посвідчена приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Татараець Т.К. (а.с.8). 
       У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 сплатила відповідачу ОСОБА_2 в рахунок купівлі частини домоволодіння грошові кошти у розмірі 1 250 доларів США, що підтверджується копією розписки відповідача ОСОБА_2 , яка знаходиться в матеріалах цивільної справи (а.с.10).
       Згідно копії довідки від 21 квітня .2005 року Голови квартального комітету №9, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , не проживав з дня придбання (а.с.16).
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та судом не встановлено обставин неможливості здійснення з ОСОБА_2 нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим відсутнє безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним, а тому відсутні підстави для визнання права власності на вищезазначене нерухоме майно, тому суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.         Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Згідно зі статтями 626–628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
       Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
       Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
       Частиною другою статті 218 ЦК України визначено, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
       Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
        ОСОБА_1 у своєму позові зазначала про те, що між нею та відповідачем 18 травня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу 19/50 частин домоволодіння та земельної ділянки та на підтвердження своїх вимог посилалася на генеральну довіреність від 18 травня 2005 року, яку, як вона зазначала, було надано саме на підтвердження факту укладання договору купівлі-продажу та розписку про отримання грошових коштів в рахунок продажу будинку. 
       З довіреності від 18 травня 2005 року на право розпорядження частиною житлового будинку вбачається, що ОСОБА_2 цією довіреністю уповноважує ОСОБА_1 бути його представником, оформити та отримати документи для відчуження 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на праві приватної власності та на підставі договору дарування, після чого розпорядитися, продати або подарувати гр. ОСОБА_3 19/50, частин вище вказаного житлового будинку. Для чого надав ОСОБА_1 право подавати від його імені заяви, одержувати необхідні документи, довідки, підписувати договору купівлі-продажу, дарування, отримувати витяг для відчуження в БТІ реєструвати та знімати з обліку у в БТІ, закривати фінансово-особисті рахунки, представляти його інтереси в судах, нотаріальних конторах, одержувати дублікати, виконувати всі інші формальності ,пов`язані з цією довіреність. Довіреність видана строком на три роки та дійсна по 18 травня 2008 року (а.с.8). 
       Тобто з довіреності не вбачається наміру ОСОБА_2 на укладання договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 . 
       З копії розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 предоплату за 19/50 домоволодіння у сумі 1 250 у.о. Попередня домовленість продажу домоволодіння після оформлення документів складає 2 500 доларів США. Різниця повинна бути виплачена після переоформлення домоволодіння (а.с.10 ).
       Втім розписка також не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умом договору відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України. 
       Крім того, позивач не позбавлена права вирішити питання про повернення коштів у разі недосягнення мети, зазначеної у розписці, однак вказані обставини не є предметом даного спору. 
       Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Колегія суддів наголошує на тому, що договір купівлі-продажу між сторонами не укладався та правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі продажу 19/50 частин житлового будинку від 18 травня 2005 року та визнання за нею права власності на нього відсутні. 
       Правова позиція з даної категорії справ, а саме визнання права власності на нерухоме майно, свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
       Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
       Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно встановив, що кредитна заборгованість не є безспірною, та що наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.         Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
       Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст.375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,– 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.