22-ц/804/517/21 
                                                                                242/4615/20 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 січня 2021 року                                                                                                              м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/4615/20
Номер провадження 22-ц/804/517/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Попової С.А.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Державне підприємство «Селидіввугілля», в особі відокремленого підрозділу «Шахта «1 – «Новогродівська» 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» на  рішення Селидівського міського суду Донецької області від 25 листопада 2020 року, у складі судді Черкова В.Г.
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Державного підприємства «Селидіввугілля», в особі відокремленого підрозділу «Шахта 1 - 3 «Новогродівська»,
про відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

03 листопада  2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля», в особі відокремленого підрозділу «Шахта 1 - 3 «Новогродівська» (далі  - ДП «Селидіввугілля»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди  у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 106470 грн.
Позовна заява мотивована тим, що з 05 липня 2010 року по  09 вересня 2020 року  він перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля». Під час роботи отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким йому встановлено 65 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності.  Причиною професійного захворювання стала важка фізична праця, тривала робота в умовах запиленості  підземних гірничих виробок, яка  перевищує ГДК пилу, шум, порушення норм підняття вантажу. У зв`язку з отриманням професійного захворювання та пошкодженням здоров`я, внаслідок чого він  визнаний особою з інвалідністю,  йому з вини відповідача  заподіяна моральна шкода. Він не може  більше працювати в шахті, постійно знаходиться на лікуванні, що приводить його до дратівливості, постійно відчуває фізичну біль, переживання, погіршились взаємини з близькими та порушився звичайний уклад життя. Розмір моральної шкоди позивач визначив відповідно до розмірів  втрати працездатності  та  прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність,  станом на 01 січня 2020 року шляхом множення  (65% х 1638 грн). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля», в особі відокремленого підрозділу Шахта «1-3 Новогродівська» задоволено.
Стягнуто з до ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 106470  грн  та судовий збір в дохід держави у розмірі 1064,80  грн.  
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обгрунтовані та підлягають задоволенню. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено та призвела до змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано  надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також роз`яснення, викладені в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача. З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду завдану внаслідок отримання позивачем втрати працездатності у зв`язку з отриманням профзахворювання у розмірі 106470,00 грн., яку визначив відповідно до розміру прожиткового мінімуму, встановленого на законодавчому рівні (згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність становить 1638,00 грн.), за кожен відсоток втрати професійної працездатності, тобто 1638,00 грн. х 65 % = 106470,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
28 грудня 2020 року  відповідач ДП «Селидіввугілля» подав апеляційну скаргу до апеляційного суду на рішення суду, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Селидіввугілля» на  рішення Селидівського міського  суду Донецької області від 25 листопада  2020 року.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 січня 2021 року справу за позовом  ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля»  про відшкодування моральної шкоди призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ДП «Селидіввугілля» мотивована тим, що відповідач, у встановлений судом п`ятнадцятиденний термін із дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у даній справі, а саме 27 листопада 2020 року подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , проте, в порушення процесуального порядку, встановленого статтею 178 ЦПК України, суд ухвалив рішення 25 листопада 2020 рокуна попередньому засіданні, без врахування позиції відповідача, викладеної у відзиві.
При вирішенні справи судом не враховані роз`яснення викладені в пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року  № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких позивач повинен довести факт заподіяння моральних страждань у зв`язку  з ушкодженням  здоров`я, яким чином порушено  його нормальні життєві зв`язки та надати вичерпні докази, якими це підтверджено.
Судом не надано оцінки тим обставинам, що позивачем не надано до суду жодних доказів спричинення йому моральних страждань, порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми або інших негативних наслідків.
Довідки МСЕК та акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, на які посилається позивач, як на  єдину підстав своїх вимог, підтверджують лише факт професійного захворювання і встановлення стійкої втрати професійної працездатності, але ніяким чином не можуть бути доказами заподіяння моральної шкоди, а є підставою для розрахунку і відшкодуванню потерпілому тільки матеріальної  шкоди та отримання страхових виплат від Фонду соціального страхування України
В даних документах відсутні висновки про стрес, депресію, переживання, або інші негативні фактори  моральної шкоди, які отримав позивач внаслідок профзахворювання.
Судом не дано оцінки тому факту, що при укладенні трудового договору з відповідачем, був ознайомлений під розпис про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження здоров`я та його наслідки.
Відповідач не приховував важкість і шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання не вчиняв, та за таких обставин не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди і за цієї обставини.  
Позивач за роки праці у шкідливих умовах праці з метою отримання більшої заробітної плати та більш тривалої відпустки відносно інших професій, а також з метою виходу на пенсію на пільгових умовах, свідомо та з власної волі виконував дану роботу, під час якої допускав порушення норм з охорони праці, що і призвело до втрати його здоров`я, жодних заяв про відмову від дорученої роботи у зв`язку з небезпекою для здоров`я або розірвання трудового договору за власним бажанням у зв`язку з невиконанням підприємством законодавства про охорону праці від позивача не надходило. За таких обставин, відповідальність за виникнення та розвиток професійного захворювання у позивача лежить безпосередньо на ньому.
Судом не враховано, що наявність  шкоди ще не породжує обов`язку  її компенсації, так як необхідно довести наявність  всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.  Зазначені висновки, зокрема, наведені у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 333/4565/17, від 04 липня 2018 року у справі № 317/4990/16 ц,  від 01 серпня 2018 року у справі № 333/6317/16 ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 333/5610/16ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 333/5920/16ц,  від 05 вересня 2018 року у справі № 233/4415/16ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 755/18455/17.

Відзив на апеляційну скаргу
На виконання статті 360 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду є законним  і обгрунтованим. Втрата працездатності  внаслідок отримання ним професійного захворювання привела його до фізичних і моральних страждань, змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір шкоди, суд виходив з розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу станом на 01 січня 2020 року за кожен відсоток втрати працездатності. Відповідачем не заперечувалось, що втрату працездатності позивач отримав під час роботи у ДП «Селидіввугілля». При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховано глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступень втрати професійної працездатності, негативні наслідки ушкодження здоров`я та вірно визначено розмір заподіяної моральної шкоди. Позивачем надані відповідні докази завдання йому шкоди та доведено цими доказами  певний її розмір. При цьому позивач не просив суд призначити відповідну експертизу, а тому суд першої інстанції, враховуючи принцип змагальності сторін,  не мав підстав  для відмови у позову чи призначення  експертизи з власної ініціативи. Відповідач, не погоджуючись з доводами позивача про розмір моральної шкоди, визначеної позивачем, не скористався правом заявити клопотання про призначення відповідної експертизи. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення частини 13 статті 7, частини 4 статті 274, частини 1 статті 368  ЦПК України, розгляд даної справи в силу частин 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнений 09 вересня 2020 року  за частиною 3 статті 38 КЗпП України.
Як вбачається з Акту від 21 вересня 2020 року, професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалою роботою в умовах запиленості повітряної робочої зони, рівня шуму, які перевищували гранічно-допустимі норми.
Згідно довідки МСЕКвід 29 жовтня 2020 року  ОСОБА_1 первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

            Судове рішення зазначеним вимогам закону  відповідає повністю.

             Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

             Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
             Відповідно до статті 153, 171 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) та статті 22 Закону України «Про охорону праці» забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган.
   Судом встановлено, і відповідачем не заперечується, що втрату працездатності у позивача встановлено під час роботи останнього у ДП «Селидіввугілля».

  Статею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.  
         
            Частинами 1 та 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
   Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом указаної норми за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), складеного 21 вересня 2020 року та затвердженого т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у  Донецькій області 22 вересня 2020 року (далі – Акт розслідування), причиною професійного захворювання позивача є недосконалість технологічних процесів,  тривала робота в умовах запиленості повітря робочої зони, рівня шуму, які перевищували гранично-допустимі рівні; фізичне навантаження, робоча поза вимушені нахили тулуба; важка фізична праця.
При нормативному значенні періодичного перебування у незручній позі або фіксованій позі до 25% часу зміни, ОСОБА_1 перебував  у похилому положенні  60% часу зміни при  нормативному значенні до 25% часу зміни. Мало місце перевищення нормативного зовнішнього фізичного динамічного навантаження, а саме, при нормативному загальному навантаженні за участю м`язів рук, тулуба, ніг 90 одиниць механічної роботи, позивач виконував 125,5, з переважною участю м`язів рук та плечового суглоба  позивач виконував  101,0 одиниць механічної роботи, при нормативному значенню 45. Перевищення концентрації пилу на робочому місці позивача, запиленість складала  162,7 мг/м3, при ГДК 10 мг/м3 (а.с. 9 – 14).

Тобто, роботодавець допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

До доводів апеляційної скарги щодо свідомого та з власної волі виконання позивачем даної роботи, під час якої допускав порушення норм з охорони праці, а відтак відповідальність за виникнення та розвиток професійного захворювання у позивача безпосередньо лежить на ньому, колегія суддів відноситься критично, оскільки  саме на роботодавця покладено обов`язок створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, а також забезпечення додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач був звільнений з роботи за частиною 3 статті 38 КЗпП України (власне бажання у зв`язку з невиконанням адміністрацією законодавства про працю, умов колективного договору підприємства).

Актом розслідування не встановлено винних дій ОСОБА_1 , які б були наслідком виникнення та розвитку у нього професійного захворювання.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
            Роботодавець повинен організувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок.

Неслушними є доводи  апеляційної скарги відносно того, що надані позивачем до матеріалів  справи Акт розслідування  та довідка МСЕК не можуть бути доказами заподіяння моральної шкоди з огляду на наступне.
Із позовної заяви вбачається, що моральні та фізичні страждання він зазнав у зв`язку з професійним захворюванням, в результаті якого постійно відчуває біль, визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи, втратив 65%  працездатності, не може більше працювати в шахті та був звільнений з роботи за станом здоров`я, має місце порушення звичайного укладу життя.
Як зазначив Конституційний Суд України в пункті 4.1. свого Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у віці ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив 65% працездатності та за станом здоров`я більш не здатний працювати за професією (пункт 16 Акту розслідування), що в свою чергу приводить до зміни організації його життя.

            Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
             Отже, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
            Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
             У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
            При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступень втрати професійної працездатності та негативні наслідки ушкодження здоров`я і, враховуючи конкретні обставини справи, дійшов правильного висновку, що ушкодження здоров`я позивача відбулося при виконання ним трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, що в свою чергу привело, у  тому числі, і до моральних страждань, змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.  
             Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди.

            Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 76 ЦПК України. До таких доказів належить як висновок експертизи, так і висновки МСЕК. 

           Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідні докази завдання йому моральної шкоди, навів обґрунтування  її розміру, з якими погодився суд першої інстанції, а доводи апеляційної скарги про те, що відповідач при укладенні з позивачем трудового договору не приховував важкість і шкідливість технологічного процесу, та позивач свідомо прийняв запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження здоров`я та його наслідки, спростовуються наведеними вище нормами Закону «Про охорону праці», КЗпП України щодо обов`язку роботодавця створити безпечні  і нешкідливі умови праці.
            Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням тяжкості завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступеню втрати ним професійної працездатності, обставин справи та характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач,  а також виходячи з принципів розумності та справедливості визначив розмір моральної шкоди в сумі 106470 грн.

           Доводи  апеляційної скарги відносно того, що суд ухвалив оскаржуване рішення без врахування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, який ДП «Селидіввугілля» направив до суду своєчасно, також відхиляються колегією суддів, оскільки допущене судом порушення положень  статті 178 ЦПК України, не потягло винесення  незаконного та необґрунтованого рішення та, відповідно до положень  частини 3 статті 376 ЦПК України, не є обов`язковою підставою для скасування рішення.
            Клопотань про долучення до матеріалів справи нових доказів, які не були долучені під час розгляду справи судом першої інстанції з наведенням поважної причини, відповідачем під час перегляду справи апеляційним судом не заявлено.
            За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмови у задоволенні позову, відповідачем  апеляційному суду не надано.
            Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та  всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
            Правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у справах:  від 04 червня 2018 року № 333/4565/17, від 04 липня 2018 року  № 317/4990/16 ц,  від 01 серпня 2018 року  № 333/6317/16 ц, від 15 серпня 2018 року  № 333/5610/16, від 05 вересня 2018 року № 333/5920/16,  від 05 вересня 2018 року  № 233/4415/16, від 13 лютого 2019 року  № 755/18455/17, не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки в них встановлені інші обставини та правовідносини.
            Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
            Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції, згідно статті 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене вище обгрунтування колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП «Селидіввугілля» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області від 25 листопада 2020 року – без змін. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» залишити без задоволення.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 25 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

      С.А.Зайцева

      С.А.Попова