ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
31 березня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 714/763/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Герцаївський районний відділ реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Герцаївська державна нотаріальна контора, про оголошення громадянина померлим, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пустовіт Юрій Омелянович на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Козловська Л.Д.),-
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про оголошення громадянина померлим.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є його рідним батьком, який в період з 1991 року по 2000 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з його матір`ю ОСОБА_3 .
Після розірвання шлюбу, приблизно в серпні 2000 року ОСОБА_2 виїхав за межі України та до 2002 року підтримував зв`язок із заявником. 
Починаючи з 2002 року ОСОБА_2 перестав виходити на зв`язок, за місцем реєстрації не з`являвся та із розмов із знайомими, заявнику стало очевидно, що батько пропав. З 2002 року жодних відомостей про батька нікому не надходило. 
Зазначав, що його батьку ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира у АДРЕСА_1 , яка була ним придбана.
У зв`язку із відсутністю будь-яких відомостей про батька протягом такого тривалого часу просив суд оголосити ОСОБА_2 померлим, для можливості оформлення правовстановлюючих документів на квартиру, як за спадкоємцем першої черги.
____________________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/273/21 

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2020 року в задоволенні вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пустовіт Юрій Омелянович подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Свої доводи мотивує тим, що з 2002 року жодних відомостей про батька не надходило, нікому не відоме місце його перебування. Даний факт йому потрібно встановити з метою оформлення спадщини.
Суд першої інстанції безпідставно не взяв до відома показання свідків, які підтвердили, що всі спроби дізнатися будь-які відомості про ОСОБА_2 виявилися безрезультатними, а свідок ОСОБА_4 підтвердив, що особисто знав ОСОБА_2 , який на початку 2000 років виїхав на заробітки в Португалію, а також зазначив, що в різні часи спілкувався із різними людьми, які спілкувалися з його батьком за кордоном, та повідомили, що ОСОБА_2 було вбито, коли той перебував на заробітках в Португалії. 
Надання неправильної оцінки вказаним показам свідка, суд ухвалив необґрунтоване рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи.
Враховуючи наявність всіх обставин передбачених статтею 46 ЦК України, для оголошення особи померлою, а також відсутність доказів умисного переховування чи ухилення особи від спілкування рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене всупереч правовим позиціям судів касаційної інстанції.
Просить скасувати рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його вимог. 
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.
Ст. 263 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає наведеним нормам.
Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року справа № 761/16799/15-ц. 
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наведений у ст. 315 ЦПК України.
На підставі ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п.2. постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження 
розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:  згідно  з  законом такі 
Факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено обставин та не надано об`єктивних даних, які б давали можливість зробити вірогідне припущення про смерть громадянина ОСОБА_2 , а сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у зареєстрованому місці його проживання чи фактичному місці проживання не є підставою для оголошення даної особи померлою.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за даними його паспорта серії НОМЕР_1 виданого 21.03.1997 року Герцаївським РВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належить йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу 04.02.1992 року. Вулиця Советкая у м. Герца Герцаївського району Чернівецької області була перейменована на вул. Радянська та на підставі рішення сесії Герцаївської міської ради №83-17/08 від 09.04.2008 року вул. Радянська була перейменована на вулицю Нікіфора В. , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Герцаївської міської ради Герцаївського району Чернівецької області №382 від 03.09.2020 року.
З свідоцтва про народження заявника серії НОМЕР_2 від 17.12.1991 року вбачається, що ОСОБА_2 являється рідним батьком ОСОБА_1 .

Шлюб між батьками заявника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 01.09.2000 року.
Як на підставу для оголошення ОСОБА_2 померлим заявник посилається на те, що з 2002 року його батько ОСОБА_2 поїхав за кордон та з того часу, більше трьох років, від нього немає ніяких відомостей.
З допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків вбачається, що вони знають, що з 2002 року ОСОБА_2 зник, і з того часу жодних відомостей про нього не надходило. Ходили чутки, що його було вбито у Португалії під час бійки. Із заявами про оголошення його в розшук родичі не зверталися.
Метою, для якої необхідно визнати ОСОБА_2 померлим, ОСОБА_1 зазначає, що це потрібно для оформлення управління майном, яке належить батькові. 
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців.
Стаття 47 ЦК України передбачає, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.
Виняток встановлений у частині другій статті 46 ЦК України, де зазначено, що фізична особа, яка пропала безвісти, у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після сплину двох років від дня закінчення воєнних дій.
Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.
За приписами частини четвертої статті 46 ЦК України порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.
При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України.
До таких висновків щодо застосування статей 46, 47 ЦК України дійшов Верховний Суд, виклавши їх у постановах, зокрема від 06.11.2019 року у справі №226/3053/18, від 30.05.2019 року у справі №359/4864/17 та інших постановах, які відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, а також докази, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог, колегія суддів приходить до висновку, що заявником ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , та відсутні обставини, які б доводили, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні такої заяви.
Вказуючи на вірогідність смерті ОСОБА_2 , як на підставу для оголошення його померлим, заявник не підтверджує свої доводи жодними належними доказами, які б вказували на здійснення заходів щодо офіційного розшуку батька та вирішення питання про з`ясування можливих причин його зникнення.
Пояснення свідків, які вказують, що чули від знайомих про загибель ОСОБА_2 , не є належним та допустимим доказом, який б дав підстави вважати, що така особа померла.
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
При цьому докази, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, мають бути не лише належними, допустимими та достовірними, а й достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Обов`язок щодо доказування обставин, що підтверджують відсутність відомостей про місце перебування особи, яку заявник просить оголосити померлою у місці її постійного проживання протягом трьох років, покладається чинним законодавством України саме на заявника.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_2 , розшук якого в установленому законом порядку не оголошувався та не проводився, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою та вважає ці висновки такими, що відповідають обставинам справи в межах наданих учасниками доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах та як такі, що висновки суду не спростовують, та підлягають відхиленню, а наведені в апеляційній скарзі докази не спростовують висновок суду щодо їх недостатності для задоволення заяви про визнання особи померлою з наведених вище підстав.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.374, ст.375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пустовіт Юрій Омелянович, залишити без задоволення.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Повний текст постанови складений 31 березня 2021 року.

Головуючий: А.І. Владичан 

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк