ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 817/2143/16
адміністративне провадження № К/9901/7713/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Гончарової І.А.,
суддів: Олендера І.Я.,  Ханової  Р.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал»
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року (колегія суддів: головуючий суддя - Ільчишин Н.В., судді - Гуляк В.В., Коваль Р.Й.)
у справі №857/2164/18
за позовом Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал»
до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби
про визнання протиправним та скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» (далі - позивач, платник, Підприємство) звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління ДФС (далі - відповідач, контролюючий орган, СДПІ), правонаступником якої є Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс великих платників) про визнання протиправним та скасування рішення.

На обґрунтування позовних вимог Підприємство зазначило, що оскаржуване рішення контролюючого органу не відповідає вимогам Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Мінфіну України від 20.04.2015 №449. Також наголошує на тому, що відповідачем двічі застосовано до позивача штрафні санкції та пеню за один і той самий період.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено: 

-           визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №0000994200/486 від 18.11.2016 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску;

-           стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників судовий збір на користь позивача у розмірі 30594,00 грн. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням відповідача від 25.10.2016 № 00003644200/13284 до позивача вже застосовувався штраф та нараховувалася пеня за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 01.08.2014 по 08.07.2016 і зазначене рішення контролюючого органу було визнано неправомірним та скасовано в судовому порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд зазначив про помилковість висновків Рівненського окружного адміністративного суду щодо повторного застосування контролюючим органом до Підприємства оскаржуваним рішенням штрафу та нарахування пені за спірний період.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що судовими рішеннями у справі №817/1913/16 підтверджено протиправність застосування до Підприємства штрафних санкцій та нарахування пені за спірний період, а тому оскаржуване рішення контролюючого органу є протиправним та підлягає скасуванню. 

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача. 

30 травня 2019 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому контролюючий орган зазначив про законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, з 01.01.2016 позивач перебуває на податковому обліку у відповідача та є платником єдиного внеску.

05 жовтня 2016 року відповідач прийняв рішення № 0000994200/13029 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до підприємства було застосовано штраф у розмірі 1309515,12 грн та нарахована пеня у розмірі 730130,47 грн за період з 21.01.2016 по 30.09.2016.

Позивач оскаржив зазначене рішення в адміністративному порядку.

Рішенням Державної фіскальної служби України №7866/10/28-10-10-4-33 від 15.11.2016 скасовано рішення відповідача №0000994200/13029 від 05.10.2016 з огляду на його невідповідність вимогам Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, та зобов`язано прийняти нове рішення.

18 листопада 2016 року відповідач прийняв рішення №0000994200/486 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача було застосовано штраф у розмірі 1309515,12 грн та нарахована пеня у розмірі 730130,47 грн за період з 21.01.2016 по 30.09.2016.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу,  що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною першою статті 1 вказаного вище Закону встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою  забезпечення  захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці підприємства, установи  та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового  договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам  діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших  юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 частини другої статті 6 цього Закону встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року у справі №817/1913/16, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року, адміністративний позов Підприємства до СДПІ задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення контролюючого органу від 25.10.2016 №0000364200/13284, яким до позивача засновано штраф та нарахована пеня за період з 01.08.2014 по 08.07.2016.

При цьому оскаржуваним у цій справі рішенням контролюючого органу №0000994200/486 від 18.11.2016 до платника застосовано штраф та нарахована пеня за період з 21.01.2016 по 30.09.2016. 

Тобто, висновки суду апеляційної інстанції про те, що зазначеними вище рішеннями контролюючого органу до платника застосовано штраф та нарахована пеня за різні періоди є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 345, 349, 352, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» задовольнити.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року скасувати, залишивши в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	І.А. Гончарова І.Я.Олендер   Р.Ф. Ханова