ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 лютого 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №592/6859/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/310/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
за участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
стягувач – ОСОБА_1 ,
боржник –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Вітер Сергія Вікторовича
на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Бичкова І.Г., у приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Толок Н.А. (далі – державний виконавець Толок Н.А.).
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 грудня 2019 року за заявою ОСОБА_1 державним виконавцем Толок Н.А. відкрито виконавче провадження № 60876956 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28.03.2019 року.
29 квітня 2020 року державним виконавцем направлено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників згідно з яким станом на 29 квітня 2020 року у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 20420,81 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці у зв`язку з чим, з метою реального виконання рішення накладено арешт на все майно, що належить боржнику.
Крім цього, державним виконавцем Толок Н.А. винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.04.2020 року; винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників від 29.04.2020 року; винесено постанову про арешт коштів боржника від 29.04.2020 року; винесено постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 29.04.2020 року; винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 29.04.2020 року.
Посилаючись відсутність фактів ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків рішенням суду, просить:
Визнати неправомірними дії та рішення державного виконавця Толок Н.А., що вчинені стосовно ОСОБА_2 , а саме: постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.04.2020 року; повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників від 29.04.2020 року; постанови про арешт коштів боржника від 29.04.2020 року; постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 29.04.2020 року; постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 29.04.2020 року;
Скасувати постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.04.2020 року; повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників від 29.04.2020 року; постанови про арешт коштів боржника від 29.04.2020 року; постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 29.04.2020 року; постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 29.04.2020 року.
Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 14 грудня 2020 року у задоволенні скарги представника боржника ОСОБА_2 – адвоката Вітер С.В. на дії державного виконавця відмовив.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвоката Вітер С.В., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить: апеляційну скаргу задовольнити; скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця задовольнити.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Посилається на те, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Від державного виконавця Толок Н.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу суду від 14.12.2020 року в повному обсязі, оскаржуване рішення залишити без змін. Вважає оскаржувану ухвалу законною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Вказує на те, що обмеження боржника є тимчасовими заходами, які підлягають скасуванню у випадках сплати всієї суми боргу по аліментах. Та зазначає, що в матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про повну сплату заборгованості по аліментах.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника та його представника адвоката Вітер С.В., які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 11.11.2019 року у справі № 591/2011/19, провадження № 2/591/1761/19 стягнув з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 28.03.2019 року. Рішення набрало законної сили 12.12.2019 року (а. с. 54-56).
Відповідно до розрахунку станом на 01.12.2019 року заборгованості по виконавчому листу № 591/2011/19, виданого 12.12.2019, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 становить 19697,31 грн (а.с. 35).
13 грудня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.12.2019 року (а.с. 31) та виконавчого листа Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2019 року (а.с. 29-30) старшим державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумської області Толок Н.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 32-33) та цього ж дня здійснено виклик боржника до державного виконавця (а.с. 36).
З постанови державного виконавця Толок Н.А. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 29.04.2020 року вбачається, що з боржника підлягає стягненню витрати виконавчого провадження в розмірі 272,28 грн (а.с. 34).
29 квітня 2020 року державним виконавцем Толок Н.А. направлено ОСОБА_2 повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників від 24.09.2020 року у якому повідомив, що станом на 29.04.2020 року у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якого становить 20420,81 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці (а.с. 10).
Також 29 квітня 2020 року постановами державного виконавця Толок Н.А. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику ОСОБА_2 ; встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с. 10 на звороті, 11, 11 на звороті). 
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.05.2020 року, 11.06.2020 року, 01.11.2020 року та 11.12.2020 року вбачається, що сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 перевищує суму відповідних платежів за три місяці (а.с. 15, 53, 103, 118 на звороті).
Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії були вчинені державним виконавцем відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено. 
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною 1 статті 18 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі – ЦК України) передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, – і за її межами.
            Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року.
            При цьому, судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця регламентовано розділом VII Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618-IV (далі – ЦПК України).
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частиною першою статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження», або Закон №1404-VIII), тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до роз`яснень пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.
Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
В матеріалах справи наявна копія заяви стягувача про початок примусового виконання рішення суду.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі – документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець повідомляв боржника про вчинення виконавчих дій, здійснював виклик божника. Крім того, в матеріалах справи наявні докази заборгованості, яка сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці.
Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (частина 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 1,2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. (частина 2-4, 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Враховуючи, що боржник мав заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої перевищував відповідну межу, встановлену законом, державний виконавець правомірно, в межах своїх повноважень, виніс постанови про звернення стягнення на майно боржника та про встановлення тимчасового обмеження прав боржника. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6  ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що тимчасове обмеження у праві виїзду встановлюється при ухиленні боржника від виконання зобов`язань, оскільки факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним рішенням, встановлюється судом під час розгляду питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в порядку статті 441 ЦПК України. Стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця встановлювати певні обмеження щодо боржника за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. З`ясування причин виникнення заборгованості до обов`язків державного виконавця не входить. 
Суд першої інстанції правильно встановив, що у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, на підставі чого державний виконавець правомірно виніс постанови про встановлення тимчасових обмежень.
Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межу України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, оскільки державний виконавець не звертався з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника. Такі доводи є помилковими з неправильним тлумаченням норм матеріального права, оскільки у даному випадку державний виконавець застосував тимчасові обмеження на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця Толок Н.А. про арешт коштів боржника, про тимчасове обмеження у праві виїзду, про тимчасове обмеження боржника у праві полювання та повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників.
Проте, суд першої інстанції помилково розглянув по суті скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця в частині, що стосується постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.
Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_2 з відповідною скаргою до суду першої інстанції, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому Законом. 
Отже, імперативною нормою – частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Саме такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93 гс 18) та у справі № 127/9870/16- ц (провадження № 14-166 цс 18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425 цс 18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639 цс 18).
У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законодавством умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в Законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Така пряма вказівка, зокрема, міститься у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набула чинності 05 жовтня 2016 року, та відповідно до якої внесені зміни в ЦПК України. Ця редакція нормативного документа підлягає застосуванню у справі відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд скарги на дії державного виконавця в частині оскарження постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в порядку цивільного судочинства.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 4, 377 ч. 2, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну представника представника  ОСОБА_2 – адвоката Вітер Сергія Вікторовичазадовольнити частково.
Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 рокускасувати в частині визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Толок Н.А. про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.04.2020 року.
Закрити провадження у справі в частині визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Толок Н.А. про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.04.2020 року.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий :                                                Т.А. Левченко 

Судді:                                                                О.Ю. Кононенко 

В.І. Криворотенко