П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/2482/19	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Турецької І. О.
суддів: Стас Л. В., Шеметенко Л. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ГУПФ України в Херсонській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не поновлення пенсії;
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії, викладені у листах ГУПФ України в Херсонській області від 30 травня 2019 року за №1632/03-04 та 20 червня 2019 року за №8082/03;
- зобов`язати  вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії за вислугу років з 01 січня 2015 року, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 01 січня 1992 року №2262-XII (далі – Закон №2262-XII), з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.
Обґрунтовуючи вимоги позивач указував, що ГУПФ України в Херсонській області протиправно, всупереч рішенню Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009, не поновило йому виплату пенсії.
На його думку, такі підстави відмови, зокрема, як відсутність особистого звернення до пенсійного органу та відсутність реєстрації на території України, не засновані на законодавстві, що регулює спірні правовідносини.
Також, керуючись нормами Законів України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ) та «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі – Закон №1282-ХІІ), позивач наголошує, що відповідні пенсійні виплати мають бути поновлені, нараховані та виплачені з проведенням індексації  та з компенсацією втрати частини доходів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Херсонській області №26 від 21 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за вислугу років з 01 січня 2015 року, відповідно до Закону №2262-XII.
Визнано протиправними дії ГУПФ України в Херсонській області щодо відмови у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладеної в листах №1632/03-04 від 30 травня 2019 року та №8082/03 від 20 червня 2019 року.
Зобов`язано ГУПФ України в Херсонській області здійснити поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року, відповідно до Закону №2262-XII, з компенсацією втрати частини доходів.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов, у частині визнання протиправним та скасування спірного рішення, а також зобов`язання вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії, суд першої інстанції виходив із того, що незалежно від того, ким подано заяву про поновлення виплати пенсії (пенсіонером особисто чи його законним представником), а також незалежно від місця проживання пенсіонера, останній має право користуватися усіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009, ГУПФУ в Херсонській області зобов`язане поновити виплату пенсії.
При цьому, суд зазначив, що з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 20 травня 2020 року по справі №815/1226/18, та враховуючи межі позовних вимог у справі, поновлення пенсії підлягає з дати припинення її виплати, тобто з 01 січня 2015 року. 
Суд уважав, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини пенсійного органу, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
При цьому, вирішуючи вимоги позивачки про поновлення виплати пенсії з проведенням індексації, суд поважав їх передчасними та такими, що направлені на захист ще непорушеного права, а тому у задоволенні їх відмовив.
На думку суду першої інстанції, у нього відсутні підстави вважати, що право на отримання індексації при поновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем.
Поряд з цим, суд відмовив у вимозі щодо наявності у суб`єкта владних повноважень  протиправної бездіяльності, вказавши, що бездіяльність – це зовнішня форма поведінки, яка полягає, серед іншого, у неприйняті рішення. Між іншим, у даному спорі, наявна активна поведінка відповідача щодо прийняття рішень, які і повинні бути визнані протиправними.
Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ГУПФ України в Херсонській області просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам викладених пенсійним органом у відзиві на адміністративний позов.
Так, скаржник знову вказує на порушення позивачем порядку звернення за поновленням пенсії, зазначивши, що ні позивач, ні його законний представник до ГУПФ України в Херсонській області із заявою встановленого зразка та необхідним пакетом документів не зверталися. 
Відсутність звернення, на думку скаржника, свідчить про те, що позивач не мав законних підстав для поновлення виплати пенсії та відповідно про відсутність  факту виплати недоотриманої пенсії, і як наслідок,  відсутність підстав для розрахунку компенсації згідно чинного законодавства.

При цьому, пенсійний орган посилається на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2016 року у справі №2-а-4639/11/2414.

Далі, апелянт наголошує на тому, що адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) критеріям, передбачених КАС України, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
12 січня 2021 року адвокат ОСОБА_1 - Меламед В.Б. подав відзив на апеляційну скаргу в якому виклав правову позицію, що міститься в рішенні суду першої інстанції, і з якою він повністю погоджується.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України (відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи за їх участі) справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду закордон.
ОСОБА_1 з 1987 року перебував на обліку в ГУПФ України в Автономній Республіці Крим, та отримував пенсію за вислугу років як військовослужбовець, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Страховий стаж позивача складає більш ніж 31 рік.
У 1993 році ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.
З 01 січня 2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 припинено. 
27 березня 2018 року позивач через свого адвоката ОСОБА_2 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про поновлення йому пенсії з 01 січня 2015 року (вх.№7934/Г-11 від 02 квітня 2018 року).
11 квітня 2018 року Пенсійний фонд України листом №7934/Г-11 повідомив ОСОБА_1 , що оскільки він до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю проживав в м. Ялта, Управлінням, визначеним для розгляду його заяви про поновлення виплати пенсії, є ГУПФ України в Херсонській області.
27 березня 2018 року, представник ОСОБА_1 також звернувся із заявою про поновлення виплати пенси з 01 січня 2015 року до Генічеського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян ГУПФ України в Херсонській області.           Зазначена заява була зареєстрована як звернення громадян, відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», та надіслана за належністю листом від 11 квітня 2018 року (вих.№7934/Т-11) до ГУПФ України в Херсонській області.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у справі №826/21834/15 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ГУПФ України в Херсонській області повторно розглянути заяву про поновлення виплати пенсії за вислугу років від 02 квітня 2018 року, подану його представником  разом із доданими до неї документами у строки та в порядку, визначеному статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі – Порядок №22-1), з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. У решті позовних вимог - відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року дане рішення залишено без змін.
На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі №826/21834/15  відділ з питань призначення та перерахунків пенсій №3 Управління застосування пенсійного законодавства ГУПФ України Херсонської області розглянув заяву позивача від 27 грудня 2017 року про поновлення пенсії за вислугу років з 01 січня 2015 року відповідно до Закону №2262-XII т а 21.05.2019 р. прийняв рішення №26 про відмову.
До того ж,  листами ГУПФ України в Херсонській області від 30 травня 2019 року №1632/03-04 та від 20 червня 2020 року № 8082/03 відмовлено ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за вислугу років, відповідно до Закону №2262-XII.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Згідно ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (надалі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Тобто, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону №1058-IV.
Із цього часу органи Пенсійного фонду мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Таким чином, підстави для поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009, а саме: з 07 жовтня 2009 року.
Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання або реєстрації.
Наведена позиція також викладена в рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року. Зокрема, у цьому рішення наголошено, що залежність отримання пенсії від місця проживання заявника, призводить до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, позбавляється права на пенсію. (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
З огляду на правові норми національного законодавства та практики ЄСПЛ, доводи апелянта, в особі ГУ ПФУ в Херсонській області, про те, що пенсія, під час перебування пенсіонера за кордоном, виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а також про необхідність подання заявником документів, які підтверджують місце проживання (реєстрації) в Україні, є неспроможними.
Доводи ГУПФУ в Херсонській області на необхідність особистого звернення пенсіонера до пенсійного органу за поновленням виплати пенсії були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки суперечать пункту 1.5 Порядку №22-1, де передбачена можливість подання заяви про поновлення виплати пенсії законним представником.
Для правильного розв`язання спору щодо дати поновлення позивачу виплати пенсії, суд апеляційної інстанції звернувся до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18.
Велика Палата Верховного Суду досліджуючи питання обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками, вказала таке.
Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про триваюче порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.
Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.
Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави, в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 20 травня 2020 року по справі №815/1226/18, та межі позовних вимог у справі, суд першої інстанції правильно вказав, що поновлення пенсії позивача підлягає з дати припинення її виплати, тобто з 01 січня 2015 року.
Останнє на чому слід зупинити увагу, це вимоги позивача про проведення індексації та компенсації втрати частини доходів.
Колегія суддів зазначає, що вказане питання також було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у вказаній вище справі №815/1226/18.
У цій справі, Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення пенсії позивачу з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.
При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.
За наявності такого правового висновку, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованим.
В той же час, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з урахуванням положень статті 46 Закону №1058-IV, пенсіонер має право на поновлення виплати пенсії з компенсацією втрати частини доходів, а це свідчить про обґрунтованість такої вимоги позивача та про наявність підстав для її задоволення.
Інших доводів пенсійного органу, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, матеріали справи не містять.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 15.02.2021 року.